Paul Hoffman

THE BEATING OF HIS WINGS

Copyright © 2013 by Paul Hoffman

First published in the United Kingdom

by Penguin Books Ltd., 2013

Translation © 2013 by Michal Jedinák

Poetry translation © 2013 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2013 by Peter Bergting

Slovak edition © 2013, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3629-5

Vydavatelia diela Pod krídlami smrti sú z poverenia Medzi národného tribunálu pre archeologické nálezy povinní na prvej strane každého výtlačku knihy zverejniť nasledujúci rozsudok:

Predseda Breffni Waltz

38. messidor, 143.830

Zhrnutie predbežného rozsudku z roku 143.710 éry republiky vyneseného Medzinárodným tribunálom pre archeologické nálezy vo veci trilógie Ľavá ruka Boha a správa o takzvaných „rajských smetiskách“. Aby sa predišlo pochybnostiam, pojmom „smetiská“ sa označuje pozemok s rozlohou desať štvorcových kilometrov, kde Paul Fahrenheit prvýkrát objavil množstvo tlačeného papiera datovaného do dávneho staroveku. Tento rozsudok je predbežný a podlieha schváleniu súdu prvej inštancie. Napriek tomu je nevyhnutné vydať okamžité rozhodnutie, pretože podľa tvrdenia OSNAR-u navždy prichádzame o nenahraditeľné dokumenty a artefakty, lebo nomádske kmene, ktoré cez toto územie často prechádzajú, používajú listiny ako toaletný papier.

Fakty sú v tomto prípade nespochybniteľné.

Podstata súdneho sporu sa začína už pristátím kapitánky Victorie Ungovej Khananovej na Mesiaci pred tridsiatimi rokmi. Kapitánka počas niekoľkých dní zistila, že jej veľký triumf prekonali už približne pred stošesťdesiatimi piatimi tisícmi rokov. Toto poznanie bolo veľkým úderom pre celé muženstvo. Preskúmanie krehkých pozostatkov kozmickej lode odhalilo, že raketu na Mesiac vyslala neznáma pozemská civilizácia, o ktorej sme nič nevedeli, a podľa kusa látky s pruhmi a hviezdami nájdeného neďaleko rakety dostala názov vlajkový ľud. Pri Organizácii stmelených národov následne vznikla Archeologická rada, ktorá má za úlohu získať dôkazy o existencii vlajkového ľudu na Zemi.

Výskum dosiaľ nepriniesol nijaké výsledky. Na príčine je ľad. OSNAR čoskoro dospela k zisteniu, že pred stošesťdesiatimi štyrmi tisícmi rokov vládlo na Zemi obdobie rozsiahleho zaľadnenia, takzvaná snehová guľa, a takmer celú planétu pokrývala súvislá ľadová vrstva, neraz hrubá aj niekoľko kilometrov. Ľadovce mohutnejšie než masívne pohoria zahladia stopy aj po tej najrozvinutejšej civilizácii, prežiť sa očividne podarilo iba jej torzu. Ďalšie pátranie však potvrdilo výrazné pätnásťtisíc rokov trvajúce oteplenie počas „snehovej gule“, ktoré spôsobilo, že ľadovce ustúpili natoľko, aby umožnili vznik nových civilizácií, tie však neskôr pohltila nová ľadová doba.

A práve v tomto bode prieskumu sa na scéne objavil Paul Fahrenheit, aby, mierne povedané, skritizoval kolegov pre ich posadnutosť technickými riešeniami takejto rozsiahlej problematiky. Upozornil, že pátranie po jemnejších stopách minulosti bez „nejakého hnacieho mechanizmu“ je ako hľadanie ihly v kope sena. Podľa jeho názoru by efektívnym „mechanizmom“ mohli byť legendy a ľudové povesti. Tvrdil, že reálne historické udalosti zo vzdialenej minulosti sa mohli stať neoddeliteľnou súčasťou na prvý pohľad vymyslených príbehov o bohoch a príšerách a iných neuveriteľných legiend. Fahrenheitove myšlienky vedci takmer okamžite zamietli a vzťahy medzi ním, jeho kolegami a nadriadenými v OSNAR-e sa vyostrili.

Počas ventosu stotridsiateho deviateho roku éry republiky Paul Fahrenheit opustil OSNAR, aby sa podľa slov kolegov vydal za preludom a pokúsil sa nájsť, čo vymierajúci chabirský ľud nazýval „rajskými smetiskami“. Fahrenheit bol presvedčený, že práve tu objaví prvé pozemské dôkazy buď o existencii vlajkového ľudu, alebo o civilizáciách, ktoré ho vystriedali.

Štyri roky po zmiznutí Paula Fahrenheita bol publikovaný prvý diel „fantastickej“ trilógie Ľavá ruka Boha. Knihu preložili do dvadsiatich šiestich jazykov, no čitatelia aj kritici ju prijali rozporuplne – niektorí s obdivom, iní s odporom, vyčítali jej nezvyčajný štýl a kompozíciu. Ako sú tieto na prvý pohľad nesúvisiace udalosti prepojené? Vysvitlo, že za vydaním Ľavej ruky Boha a jej pokračovania Posledné štyri istoty stál Paul Fahrenheit. Hoci jeho knihy označili za únikovú fantasy literatúru, od súdobých diel tohto žánra sa veľmi líšili. Fahrenheitova viera v rajské smetiská sa ukázala správna. Nebudem tento dlhý a trpký príbeh naťahovať: Paul Fahrenheit si vzal do hlavy, že bývalému zamestnávateľovi o svojom objave nepovie, napriek tomu, že ho k tomu zaväzuje zmluva. Vysvetľoval to tým, že OSNAR by, citujem, „zadusila nespochybniteľnú genialitu trilógie Ľavá ruka Boha nudným akademickým prekladom vypracovaným armádou prospechárskych puntičkárov, ktorí by ju pochovali pod vrstvou veľkohubej monotónnosti, poznámok pod čiarou a nepochopiteľných, mätúcich analýz“.

Tvrdohlavý Fahrenheit bol presvedčený, že moderný svet by jeho trilógiu mal vnímať tak, ako by ju vnímali súdobí čitatelia. Rozhodol sa preto knihy preložiť (o tomto intelektuálnom výkone sa pochvalne vyjadrili aj jeho kritici) a vydať pod rodným priezviskom svojej matky ako diela súdobej fikcie. Ktovie, nakoľko by bol jeho nezvyčajný trik úspešný, keby sa o ňom počas milovania nezmienil istej mladej dáme, ktorá, ako sa ukázalo, mu nebola až taká oddaná, ako sa domnieval. Spomínaná dáma príbeh okamžite predala bulvárnemu denníku, a to napokon viedlo k tomu, že OSNAR požiadala o súdny príkaz na prevod rajských smetísk do jej právnej pôsobnosti.

Archeologickej rade Organizácie stmelených národov bola priznaná úplná, hoci iba dočasná kontrola nad náleziskom.

Žiadosť o zastavenie publikovania záverečného „románu“ trilógie Ľavá ruka Boha pod názvom Pod krídlami smrti v preklade Paula Fahrenheita však bola zamietnutá. Vydanie povolili s podmienkou, že v úvode knihy bude uvedený tento rozsudok. OSNAR aj Paul Fahrenheit majú právo na záver diela doplniť dodatky s vysvetlením svojho stanoviska.

Venujem redaktorovi Alexovi Clarkovi,

ktorý bol v cieli prvý.

U ľudí rozlišujeme tri základné emócie: strach,

hnev a lásku.

J. B. Watson: Žurnál experimentálnej psychológie

Dajte mi tucet zdravých, dobre vyvinutých detí a svet podľa mojich pravidiel, v ktorom ich budem vychovávať, a ja vám ručím, že bez ohľadu na ich talent, záľuby, sklony, schopnosti, predurčenie alebo rodokmeň premením hociktoré z nich na dopredu zvoleného špecialistu – doktora, právnika, umelca, vedúceho obchodu či dokonca žobráka a zlodeja.

J. B. Watson: Ako jasle ovplyvňujú inštinkt, Behaviorizmus 1930

Kým sa dožijete trinástich rokov, to najhoršie už máte pravdepodobne za sebou.

Louis Bris: Múdrosť krokodílov

PRVÁ ČASŤ

Prišiel som sám a odchádzam ako cudzinec.

Neviem, kto som, ani čo som vykonal.

Aurangzeb

1

Krátka správa o pomätenom Thomasovi Caleovi. Tri rozhovory v priorstve na ostrove Cyprus.

(Posudok bol vystavený po mozgovej príhode matky predstavenej Allbrightovej. Jej poznámky sa spolu s podrobnosťami Caleovho prijatia záhadne stratili. Tento fakt treba mať na pamäti pri čítaní tejto správy, a preto ani ja za svoje závery nenesiem plnú zodpovednosť.)

FYZICKÁ CHARAKTERISTIKA

Stredný vzrast, nezvyčajne bledý. Na ľavej ruke chýbajúci prostredník. Na pravej strane lebky preliačina. Silne zdurené tkanivo v jazve na ľavom pleci. Pacient tvrdí, že bolesť zo zranení sa opakovane vracia.

PRÍZNAKY

Silné napínanie na dávenie, zvyčajne v podvečer. Vyčerpanosť. Trpí nespavosťou, keď zaspí, prenasledujú ho zlé sny. Úbytok na hmotnosti.

ANAMNÉZA

Thomas Cale netrpí hysterickými preludmi ani nepredvídateľným správaním nad rámec svojej mrzutej povahy. Po popoludňajšej nevoľnosti býva tichý a vysilený, takmer vždy zaspí. Na sklonku dňa už rozpráva, no vyjadruje sa veľmi sarkasticky a zraňujúco. Tvrdí, že rodičov si nepamätá a že ho od nich za šesták kúpil kňaz rádu Obeseného spasiteľa.

Thomas Cale je komediant, no, napodiv, nie je to jeho najhoršia vlastnosť, v diskusii nechá protivníka buď hádať, či sa mu posmieva, alebo mu dá zreteľne najavo, že si z neho uťahuje. Keď rozpráva o svojej výchove v útulku, akoby ma vyzýval, nech sa opovážim spochybniť krutosti, ktoré si denne vytrpel. Tvrdí – opäť je ťažké odhadnúť, do akej miery vážne –, že po zotavení zo zranenia, ktoré mu spôsobilo preliačinu na hlave, sa jeho mimoriadna zdatnosť (dnes mi to znie vystatovačne, no v tom čase som to tak nevnímala) výrazne zlepšila a odvtedy má schopnosť predvídať protivníkovo konanie. Znie to nepravdepodobne; ponuku, že mi to predvedie, som odmietla. Zvyšok príbehu je rovnako neuveriteľný ako detské chvastanie. V živote som nestretla väčšieho klamára.

Stručné zhrnutie Caleovho príbehu: žil v nedostatku a denne absolvoval vojenský výcvik. K dramatickému zvratu došlo raz večer, keď vyrušil vysokopostaveného spasiteľa pri pitve dvoch živých mladých dievčat. Išlo vraj o akýsi posvätný experiment s cieľom nájsť prostriedok na potlačenie moci žien nad ľudstvom. V nasledujúcom súboji Cale spasiteľa zabil a spolu so zachráneným dievčaťom a s dvoma priateľmi ušiel z útulku. Štvorica sa pred pomstychtivými spasiteľmi ukryla v meste Memphis, kde si Thomas Cale (celkom pochopiteľne) narobil veľa nepriateľov a získal (menej pravdepodobne) niekoľko mocných spojencov vrátane neslávne známeho IdrisPukka a jeho nevlastného brata, vtedajšieho kancelára Viponda. Napriek tomu sa dal strhnúť svojou povahou a dostal sa (ako tvrdí) do sporu s poltuctom memphiských mladíkov. Z bitky vyšiel (ako inak) víťazne, no skončil vo väzení. V jeho prospech opäť nepochopiteľne zasiahol lord Vipond, ktorý poslal chlapca s IdrisPukkom na vidiek. Pokojný život v materazziovskej loveckej chate, kde sa usadili, čoskoro narušil príchod ženy, ktorá sa ho z nejasných dôvodov pokúsila zavraždiť. Pred smrťou ho nezachránili jeho zázračné schopnosti – v čase útoku sa nahý kúpal –, ale tajomný, neviditeľný cudzinec, ktorý ženu zabil šípom vystreleným do chrbta. Caleov záchranca vzápätí zmizol – bez stopy a slovka vysvetlenia.

Kňazi z útulku medzitým vypátrali, kde sa chlapec nachádza, a z úkrytu sa ho (podľa jeho slov) pokúsili vyduriť únosom Arbell Materazziovej, dcéry memphiského dóžu. Keď som sa ho opýtala, prečo by preňho spasitelia riskovali zničujúcu vojnu s najmocnejšou armádou na zemi, vysmial sa mi do očí a povedal, že neskôr mi vysvetlí, aký je nesmierne dôležitý. Zo skúsenosti viem, že pomätenci svoj význam berú veľmi vážne, no stupeň šialenstva Thomasa Calea sa stáva očividným až niekoľko hodín po skončení rozhovoru. V jeho spoločnosti človek uverí aj najnepravdepodobnejším historkám, a až po čase sa ho zmocní nepríjemný pocit, že dal na trhu šarlatánovi peniaze za fľaštičku všelieku. Podobný vplyv som už u pomätencov pozorovala, no iba zriedka sa stáva, že pacient svojou presvedčivosťou strhne a oklame aj najopatrnejšieho anomistu.

Thomas Cale, pravdaže, zachráni krásnu princeznú pred zlými spasiteľmi, no treba podotknúť, že nie v spravodlivom a ušľachtilom boji proti veľkej presile, ale tým, že väčšinu protivníkov prebodne v spánku. Toto je ďalšia nezvyčajná črta jeho šialenstva – nie všetky triumfy dosahuje hrdinstvom a odvahou, no často aj pomocou ľsti a chladnej vypočítavosti. Pomätenci sa zvyčajne vykresľujú ako udatní a galantní, no Thomas Cale ochotne priznáva, že otrávil vodu nepriateľov hnijúcimi zvieratami a protivníkov zabíjal v spánku. V tomto duchu stojí za uvedenie krátky záznam jedného z našich rozhovorov.

JA

Je pre teba samozrejmé zabíjať neozbrojených zajatcov?

PACIENT

Je to ľahšie, než zabíjať ozbrojených.

JA

Myslíš si, že smrť iných ľudí je dôvod na uštipačnosť?

PACIENT

(nijaká odpoveď)

JA

Prejavil si niekedy súcit?

PACIENT

Nikdy.

JA

Prečo?

PACIENT

Ani oni by ho ku mne neprejavili. Okrem toho, nezostávalo by mi nič iné, len ich pustiť a po čase by som s nimi opäť musel bojovať. Mohli by ma zajať a zabiť.

JA

A čo ženy a deti?

PACIENT

Úmyselne som ich nikdy nezabíjal.

JA

Ale zabíjal si ich.

PACIENT

Áno, zabíjal.

Tvrdil mi, že vybudoval tábor na izoláciu žien a detí rebelských divochov a že po tom, čo ho prevelili inam, takmer všetkých päťtisíc duší zahynulo v dôsledku chorôb a hladomoru.

Keď som sa ho opýtala, čo vtedy cítil, odpovedal: „A čo som mal cítiť?“

Ale späť k príbehu. Po krvavej záchrane krásnej Arbell Materazziovej (sú vo svete pomätencov aj obyčajné princezné?) ho spolu s jeho dvoma priateľmi povýšili na stráže s cieľom chrániť ju. Voči tej mladej žene počas našich troch dlhých rozhovorov prejavoval hlboký hnev, pretože bola nevďačná a opovrhovala ním. Zdá sa, že táto roztrpčenosť ho veľmi ovláda. Verí napríklad, že keď Memphis neskôr padol do rúk spasiteľov, skutočným dôvodom bola neschopnosť Materazziovcov uskutočniť jeho plán. (Cale, mimochodom, trvá na tom, že jeho veliteľské schopnosti sú ešte väčšie než talent zabíjať.)

Keď sa pýši svojím vzostupom k moci, zvyčajne hovorí vecne a sarkasticky – pre jeho odľahčený tón to opäť nepôsobí ako chvastanie, až kým sa nad tým človek v pokoji nezamyslí –, no pri opise spôsobu, akým ho spasitelia po bitke o Silburský vrch chytili (bola to pre nás všetkých pohroma), bol veľmi pobúrený. V bitke azda naozaj zohral nejakú menšiu úlohu, lebo jeho rozprávanie má nádych osobného zážitku. Ako všetci skúsení klamári má schopnosť zakomponovať do výmyslov skutočné udalosti, aby im pridal na presvedčivosti. Často napríklad ľutuje každý ušľachtilý a veľkorysý skutok, ktorý vykonal. Vraj riskoval život, aby zachránil mladého Materazziho, ktorý ho trápil a týral. Tento šľachetný čin trpko obanoval. Keď som sa ho opýtala, či je veľkodušné správanie vždy zlé, odvetil, že asi nie, no v jeho prípade sa to zakaždým skončilo „čertovskou katastrofou“. Ľudia sa podľa neho nadchýnajú pre dobro, no napokon si ho zakaždým vynucujú mečom. Spasitelia sú takí posadnutí dobrom, že chceli zabiť všetkých vrátane seba a začať odznova. Ukázalo sa, že práve to bol dôvod, prečo chcel chlapca jeho bývalý mentor spasiteľ Bosco za každú cenu získať späť. Thomas Cale nie je (samozrejme) obyčajný chlapec, ale stelesnenie Božieho hnevu a je predurčený na to, aby Pánov najväčší omyl (ľudstvo, aby nedošlo k nedorozumeniu) vymazal z povrchu zeme. Liečila som obchodníkov, ktorí sa považovali za významných generálov, aj mužov, čo sotva vedeli písať, a predsa sa vyhlasovali za geniálnych básnikov, no so sebaklamom takejto veľkosti som sa ešte nestretla – nieto u dieťaťa. Keď som vyzvedala, odkedy má pocit, že je taký dôležitý, pobúrene sa bránil, že s tým neprišiel on, ale Bosco. O čosi opatrnejšie som zisťovala, či je podľa neho spasiteľ Bosco pomätený, odvetil, že ešte nestretol spasiteľa, ktorý by nebol. A dodal, že podľa jeho skúseností mnohí ľudia, čo to majú v hlave zdanlivo v poriadku, len čo sa ocitnú v „neradostnej situácii“, začnú „prskať ako besné psy“. Aj keď toto prirovnanie bolo pre mňa novinkou, jeho význam mi bol dostatočne jasný.

Cale svoju megalomániu vysvetľuje veľmi šikovne. Hoci podľa názoru viacerých významných a mocných ľudí je schopný zničiť svet, táto predstava nepochádza z jeho, ale z ich hlavy. Na otázku, či by bol niečoho takého schopný, mi odpovedal mimoriadne vulgárne, no vyrozumela som, že to popiera. Keď som chcela vedieť, či na to má schopnosti, nepríjemne sa usmial a odvetil, že za jediný deň zahubil desaťtisíc mužov, takže by to bola len otázka času a počtu protivníkov.

Keď ho spasiteľ Bosco opäť dostal do rúk, podrobne mu vysvetlil jeho úlohu anjela smrti a vypustil ho do sveta. Cale Bosca nenávidí (rovnako sa volá nový pápež, čo len potvrdzuje, že pre Thomasa Calea nie je nijaká lož dosť veľká), hoci práve tento muž je, paradoxne, pôvodcom jeho výnimočnosti, pretože odkedy ho kúpil za šesták, venoval sa chlapcovmu výcviku a neskôr ho povýšil takmer na boha. Keď som ho na to upozornila, vyhlásil, že to vie, no videla som na ňom, že jeho samoľúbosť utrpela ranu.

Potom mi Cale vymenoval nekonečnú sériu bitiek, ktoré zneli jedna ako druhá, a zo všetkých, pochopiteľne, vyšiel ako víťaz. Keď som sa ho opýtala, či ho ani raz nikto neporazil, pozrel na mňa, akoby mi chcel podrezať hrdlo, a potom sa zasmial – no znelo to veľmi čudne, ako zaštekanie. Akoby potláčal smútok.

Početné víťazstvá viedli k tomu, že Bosco naňho dozeral o čosi menej. Po ďalšej bitke, v ktorej porazil najsilnejšieho súpera, sa v nasledujúcom zmätku nenápadne vytratil a útočisko našiel v Španielskom Leedse. Tu dostal prvý mozgový záchvat, ktorý ho priviedol až sem. Jeden z týchto záchvatov som videla na vlastné oči. Je to nepríjemný pohľad, pacient viditeľne trpí – celé telo sa mu zmieta v kŕčoch, akoby chcel dáviť, no nemôže. Trvá na tom, že na Cyprus ho poslali vplyvní a mocní priatelia zo Španielskeho Leedsu. Nemusím pripomínať, že po tých významných mecenášoch tu niet ani stopy. Keď som chcela vedieť, prečo ho nenavštívia, zagánil na mňa ako na hlúpu hus a vysvetlil mi, že na ostrov prišiel iba nedávno, Cyprus je vraj od Leedsu priveľmi vzdialený, aby za ním často cestovali. Naopak, pre také odľahlé miesto sa rozhodli z dôvodu jeho bezpečnosti. „Pred čím si tu chránený?“ opýtala som sa ho. „Pred tými, čo ma chcú zabiť,“ odvetil.

Podľa vlastných slov sem prišiel s asistentom doktora a s listom pre matku predstavenú Allbrightovú. Doktor sa vraj na druhý deň vydal na spiatočnú cestu do Španielskeho Leedsu, no pred odchodom strávil niekoľko hodín u matky predstavenej. V každom prípade je Thomas Cale v našom ústave ako pacient. Možno ho sem naozaj priviedol asistent, stretol sa s matkou predstavenou ešte predtým, než ju sklátila mŕtvica, a odovzdal jej Caleove papiere. Pre zdravotný stav matky predstavenej a tiež pre chýbajúce doklady je tento prípad nejasný. Vzhľadom na násilnú povahu chlapcových predstáv (hoci ak mám byť spravodlivá, v jeho správaní sa to neprejavuje) bude najlepším riešením umiestniť ho do chránenej izby, aspoň kým sa nenájdu pacientove papiere alebo sa matka predstavená nezotaví natoľko, aby nám o Thomasovi Caleovi povedala viac. Žiaľ, nemám komu napísať, aby som sa o ňom niečo dozvedela. Táto situácia je neuspokojivá a nie je to zďaleka prvý raz, čo sa stratili záznamy. O zmiernení chlapcových fyzických príznakov ochorenia sa pozajtra poradím s bylinkárkou. No pokiaľ ide o jeho megalomániu, domnievam sa, že tieto pocity si vyžadujú dlhodobú liečbu.

Anna Calkinsová, anomistka

Thomas Cale celé týždne preležal v posteli, striedavo ho napínalo, striedavo upadal do spánku. Po niekoľkých dňoch si uvedomil, že dvere na konci izby s dvadsiatimi lôžkami sú stále zamknuté, no bol na to zvyknutý a za daných okolností mu na tom nezáležalo, aj tak nebol v stave niekam ísť. Jedlo bolo znesiteľné a personál láskavý. Nepáčilo sa mu iba, že opäť spí v jednej miestnosti s inými mužmi, no bolo ich len devätnásť a nestarali sa oňho, očividne zápasili s vlastnými nočnými morami. Takto sa mu jeho terajšie položenie darilo útrpne znášať.

2

Dvaja muži s krstným menom Trevor – Lugavoy a Kovtun – strávili v Španielskom Leedse ubíjajúci týždeň pokusmi dostať sa k Thomasovi Caleovi. Pátranie im sťažovalo, že v meste Zajaca Mačičku (už mu patrilo) museli postupovať obozretne. Dostať sa s ním do sporu im za to nestálo a navyše nechceli, aby vedel, o čo im ide. Zajac Mačička mal rád úplatky, no sumu, ktorú by od nich za povolenie operovať na jeho území požadoval, neboli ochotní zaplatiť. Bola to ich posledná práca a s nikým sa nechceli deliť o odmenu. Pýtať sa museli diskrétne, čo nie je ľahké, ak ste zvyknutí motivovať ľudí strachom a platiť vyhrážkami. Obaja Trevorovia už-už premýšľali o prechode na tvrdšie metódy, keď ich opatrnosť konečne priniesla ovocie. Dozvedeli sa o mladej krajčírke, ktorá si získavala bohatších zákazníkov chvastaním, že pre Thomasa Calea ušila elegantné šaty, vraj ich mal oblečené pri svojom neslávne vychýrenom výstupe na kráľovskej hostine usporiadanej na počesť Arbell Materazziovej a jej manžela Conna.

Ktovie, čo všetko Caleovi vykĺzlo, keď mu dievčina merala vnútornú stranu stehna? Krajčíri sú takmer rovnako dobrým zdrojom informácií ako kňazi, no sú ľahšie manipulovateľní, pretože neexistuje nič ako krajčírske spovedné tajomstvo, a tak ich nesmrteľnej duši vyzradením tajomstiev nič nehrozí. Lenže mladá krajčírka sa nedala zastrašiť tak ľahko, ako Trevorovia dúfali.

„O Thomasovi Caleovi nič neviem, a aj keby som vedela, nič vám nepoviem. Zmiznite odtiaľto!“

Jej odpoveď nepredznamenávala nič dobré. Trevor Kovtun sa už, Mačička-Nemačička, pevne rozhodol spáchať nejaké zverstvo. Zamkol dvere krajčírstva a zatiahol roletu. Krajčírka sa ich ani nepokúšala zastaviť. Muži prešli do šepotu.

„Nepáči sa mi, k čomu nás to dievča núti,“ zasyčal Trevor Lugavoy. Hovoril pravdu a zároveň ju chcel vydesiť. „Nechcel by som, aby toto bola naša posledná práca.“

„Mlč! Ak budeš opakovať, že je posledná, niečo sa stane.“

„Myslíš, že ak nás počúva nejaká nadprirodzená moc, skríži nám plány?“ zneistel Lugavoy.

„Občas nezaškodí veriť, že Boh existuje. Radšej nepokúšaj Prozreteľnosť.“

Trevor Kovtun podišiel ku krajčírke. Dievča medzitým pochopilo, že ho nečaká nič dobré.

„Vyzeráš šikovná. Máš vlastnú dielňu a podrezaný jazyk.“

„Zavolám žandára.“

„Neskoro, moja drahá. Vo svete, kam ťa pošleme, nejestvujú nijakí žandári, nijakí ochrancovia ani strážni anjeli. Myslela si si, že v meste si v bezpečí, no ak si naozaj taká bystrá, iste vieš, že vonku číha nebezpečenstvo.“

„Presnejšie my.“

„Správne. Nevítaní hostia.“

„Veľmi nevítaní.“

„Sľúbte, že mu neublížite,“ povedala chytajúc sa slamky.

„Zabijeme ho,“ stručne odvetil Trevor Kovtun. „No dali sme slovo, že to nebudeme naťahovať. Nijaké krutosti, iba rýchla smrť. A ty sa rozhodni, či chceš žiť, alebo zomrieť.“

Pekný výber, len čo je pravda.

Neskôr, keď odchádzali z dielne, Kovtun poznamenal, že ešte pred rokom by dievča zniesli zo sveta takým neopísateľne ohavným spôsobom, že každý odpor voči ich vyšetrovaniu by sa vyparil ako letný dážď z veľkých soľných plání v Utahu.

„To bolo pred rokom,“ zahundral Trevor Lugavoy. „Okrem toho mám pocit, že nás už nečaká veľa vrážd. Treba si ich šetriť. Cale by mal byť naša posledná objednávka.“

„O tom, že by sme mali skončiť, hovoríš už temer dvadsať rokov – odkedy sme začali.“

„Tentoraz to myslím vážne.“

„Nemal si mi to hovoriť, kým nebudeme hotoví. Až keď bude po všetkom. No takto si z toho urobil veľkú udalosť. Ak chceš pritiahnuť Božiu pozornosť, prezraď mu svoje plány.“

„Keby sa Boh rád miešal do pozemských záležitostí, nemyslíš, že by nás už zastavil? Pán do života ľudí buď zasahuje, alebo si ich nevšíma. Nič medzi tým.“

„Ako vieš? Čo ak je nevyspytateľný?“

Trevorovia boli skúsení muži zvyknutí na prekážky, preto ich veľmi neprekvapilo, že Cale niekam odišiel z dôvodov, ktoré dievča nevedelo vysvetliť. Zato od neho vytiahli meno Henri Zahmlievač, spoľahlivý opis chlapca s jazvou na tvári a presvedčivé uistenie, že on bude vedieť, kam Cale odišiel. Nasledovali tri dni potulovania sa, kladenia nevinných otázok a nenápadného správania. No najdôležitejšia bola trpezlivosť.

Henri Zahmlievač mal rád ľudí, nie však tých, čo žijú v palácoch. Niežeby sa málo snažil. Raz mu dali na hostine, kam sprevádzal IdrisPukka, zdvorilostnú otázku, ako sa tam dostal. Presvedčený, že sa panstvo zaujíma o jeho výnimočné zážitky, vyrozprával im všetko, počnúc životom v útulku. Ibaže podrobnosti o tom zvláštnom, neprívetivom mieste hostí nepohoršili, ale, naopak, vzbudili v nich nevraživosť voči Henrimu. Aristokratického nafúkanca, ktorý prehodil: „Božemôj, dnes sem už púšťajú každého,“ začul našťastie iba IdrisPukke, no nasledujúcu poznámku zachytil aj Henri. Práve vykladal o práci v kuchyni v Memphise, keď akýsi uhladený džentlmen nahlas, aby ho všetci počuli, zatiahol: „Aké fádne!“ Henri Zahmlievač vycítil pohŕdavý tón, no nebol si tým celkom istý. To slovo nepoznal – možno je to len prejav súcitu, ktorému nerozumie. IdrisPukke usúdil, že je čas odísť, preto vyhlásil, že sa necíti najlepšie.

„Čo znamená vadné?“ opýtal sa ho Henri cestou domov. IdrisPukke nechcel zraniť chlapcove city, no usúdil, že by mal vedieť, s akými ľuďmi má tú česť.

„Ten chlap šušlal. Vyslovuje sa to fádne a myslí sa tým niečo nezaujímavé. Pod úroveň kultivovaného človeka.“

„Takže bol ku mne neúctivý?“

„Áno.“

Henri sa odmlčal.

„Viac sa mi páči vadné,“ ozval sa po chvíli. No aj tak ho to zabolelo.

IdrisPukke bol väčšinu času na cestách kvôli práci pre svojho brata a Henri Zahmlievač bol osamelý. Pochopil, že do spoločnosti v Španielskom Leedse sa nehodí. Nezapadol ani do najnižšej triedy, ktorá bola ešte nafúkanejšia než tí na spoločenskom rebríčku nad nimi. A tak radšej niekoľkokrát za týždeň zašiel do miestnej pivárne, sadol si do kúta, občas s niekým nadviazal rozhovor, no väčšinou iba sedel, pil a počúval, na čom sa iní zabávajú. Na sutanu si tak zvykol, že v ničom inom sa necítil pohodlne, a tak po Caleovom vzore vyhľadal krajčírku a dal si ušiť niekoľko nových rúch modrej farby: zdvihnutý golier a plstené vrecká, bez chlopne. Vyzeral v nich švihácky.

Pätnásťročného chlapca v sutane a s čerstvou jazvou na líci si nebolo možné nevšimnúť. Trevorovia Henriho Zahmlievača sledovali z druhého konca putiky. Vychutnával polliter Besného psa, piva, ktoré o chlp uprednostňoval pred Stenolezom či Praskmechúrom.

Trevorov trochu rozladilo, že ďalšie dve hodiny strávil trkotaním s miestnymi štamgastmi, a potom na polhodinu uviazol pri priateľskom opilcovi.

„Mašrad presný syr?“

„Prosím?“

„Presný syr.“

Henrimu po chvíli svitlo: „Och, či mám rád plesnivý syr?“

„Tosom sapytal.“

Henrimu opilecké mrmlanie neprekážalo. V šume rozhovorov a hlučnom smiechu bolo čosi podmanivé, takmer každý, až na nejakého ufňukaného notorika alebo zúrivého ožrana so silnou potrebou močiť, sa v krčme cítil príjemne. Po záverečnej Henri odišiel s ostatnými, opitými aj triezvymi. Trevorovia ho z bezpečnej vzdialenosti sledovali.

Dvaja ostrieľaní muži nenechávali nič na náhodu a na neočakávané udalosti boli pripravení, akoby boli na dennom poriadku, no tentoraz svoju stratégiu trochu precenili.

Henriho schopnosti zatienila Caleova povesť neohrozeného štvanca. Trevorovia ho rozhodne nepovažovali za neškodného – vedeli o jeho minulosti u spasiteľov, aj to, že v ich starostlivosti sa pätnástich rokov dožijú iba tí najodolnejší –, no s nijakým nepríjemným prekvapením, pravdupovediac, nerátali.

Dvaja proti jednému je, pravdaže, veľký nepomer, najmä ak k stretnutiu príde v noci a tí dvaja, čo sa s vami chcú pozhovárať, sú Kovtun a Lugavoy. Lenže Henri Zahmlievač bol pripravený, pretože si všimol, že ho sledujú. Trevorovia si svoju chybu rýchlo uvedomili a utiahli sa hlbšie do tieňov.

„Hej, počkaj, ty si Henri Zahmlievač?“ zavolal na chlapca Trevor Lugavoy.

Henri sa zvrtol, aby videli nôž v jeho pravej ruke a chladný boxer v ľavej.

„Nikoho takého nepoznám. Odpáľte!“

„Chceme sa len porozprávať.“

Henri Zahmlievač skrivil ústa do falošného úsmevu.

„Chvalabohu! Máte správy o mojom bratovi Jonathanovi?“ vykročil k nim. Keby Lugavoy stojaci desať metrov pred Kovtunom nebol ostrieľaným zabijakom, skončil by s nožom v hrudi. Nanešťastie pre chlapca, Lugavoy znepokojený súperovým nezvyčajným správaním ustúpil, čím sa vyhol útoku. Trik, spočívajúci v odpútaní pozornosti nečakanou mätúcou otázkou alebo odpoveďou, tentoraz zlyhal, hoci len o vlások. Muži zbystrili pozornosť a opäť strhli výhodu na svoju stranu.

„Chceme hovoriť s Thomasom Caleom.“

„Ani o ňom som nepočul.“

Henri Zahmlievač urobil krok vzad. Trevorovia sa rozdelili a postupovali k nemu. Lugavoy bodne prvý, Kovtun druhý. Nebudú potrebovať viac než štyri bodnutia.

„Kde je tvoj priateľ?“

„Netuším, o čom hovoríš, kamoško.“

„Odpovedz a dáme ti pokoj.“

„Poď bližšie, zašepkám ti to do ucha.“

Nemali, pravdaže, v úmysle hneď ho zabiť. Čepeľ noža ponorená sedem centimetrov do hrudníka tesne nad najspodnejším rebrom zbaví chlapca bojového ducha na dostatočne dlhý čas, aby z neho vytiahli, čo ich zaujíma. Henrimu Zahmlievačovi len raz zachránili kožu, no tejto noci mal šťastie. Do ticha, prerušovaného iba šuchotom podošiev dvoch mužov, sa kdesi za Trevormi ozvalo hlasné cvaknutie. Všetci traja vedeli, že taký zvuk vydáva iba spúšť napnutej kuše.

Z tmy k nim doľahol veselý hlas: „Zdravím vás, Trevorovia!“

Zavládlo hrobové ticho.

„Si to ty, Cadbury?“

„Na to vezmi jed, Trevor!“

„Nestrelil by si človeka do chrbta.“

„Na to by som sa nespoliehal.“

Nebola to však záchrana na poslednú chvíľu, aké obľubujú rozprávači a ich ľahkoverné publikum. Cadbury mladíka v čudnom odeve ani nepoznal. Osud, ktorý mu pripravili Trevorovia, si možno aj zaslúžil – ako väčšina tých, za ktorých smrť im zaplatili. Nezáležalo mu na ňom, staral sa iba o Kovtuna a Lugavoya.

Zabijaci po rozhovore s krajčírkou zmenili názor. Usúdili, že Zajac Mačička sa o ich prítomnosti skôr či neskôr dozvie, a rozhodli sa poctiť ho návštevou. Dôvod svojej prítomnosti v Španielskom Leedse mu síce odmietli prezradiť, no ubezpečili ho, že sa nedostanú do konfliktu s jeho záujmami. Zajac Cadburymu neskôr vysvetlil, že tí dvaja nemajú ani predstavu, čo je alebo nie je v rozpore so širokou paletou jeho záujmov. Ponúkol im, že môžu zostať tak dlho, ako si želajú, no Trevorovia odvetili, že do najbližšieho pondelka budú takmer s istotou preč. Zajac na nich za veľké peniaze nasadil Cadburyho. Dozerať na Trevorov nebola ľahká práca. Osobne sa tu ukázal preto, lebo jeho ostražití špióni zabijakov na niekoľko hodín stratili a Cadburyho sa zmocnila nervozita.

„Čo teraz?“ opýtal sa Trevor Lugavoy.

„Teraz odpáľte, ako vám poradil ten mladý muž. Odíďte zo Španielskeho Leedsu, vyberte sa na púť a proste o odpustenie za svoje početné hriechy. Počul som, že Lurdy sú v tomto období mimoriadne odporné.“

Tým sa nočné dobrodružstvo skončilo. Trevorovia prešli k múru oproti Henrimu Zahmlievačovi, no kým splynuli s tmou, Lugavoy mu kývol hlavou: „Ešte sa uvidíme.“

„Máš šťastie, dedko, že sa tu ten muž ukázal,“ odsekol Henri. Trevorovia sa stratili.

„Tadiaľto,“ zavelil Cadbury. Keď za ním Henri Zahmlievač vykročil, muž uvoľnil tetivu. Šíp s mohutným svišťaním letel do temnoty a chvíľu sa odrážal od stien úzkej uličky. Henri a jeho nedobrovoľný záchranca pridali do kroku. Z diaľky k nim doletel mierne podráždený hlas: „Opatrne, Cadbury, aby si niekomu nevystrelil oko!“

Stretnutie Cadburyho s Henrim Zahmlievačom za takýchto okolností nebolo veľmi šťastné. Henri nebol hlupák, naopak, zo dňa na deň bol bystrejší, a ak vám niekto zachráni život, iba najväčší nevychovanec by nebol vďačný. A navyše, Henri bol ešte chlapec.

Cadburyho ponuku stráviť s ním večer ochotne prijal a objednané nápoje mu padli veľmi dobre. Nečudo, že prezradil záchrancovi oveľa viac, než mal. Keď Cadbury nevraždil alebo nevykonával pochybné služby pre Zajaca Mačičku, bol celkom príjemný a zábavný spoločník a túžil po sympatiách a priateľstve ako každý iný človek. Henriho Zahmlievača si rýchlo obľúbil, no nie tak ako IdrisPukke Calea, ich vzťahu bolo ťažké porozumieť. Tam išlo dokonca o čosi také ako pravé priateľstvo, keď si pod tým predstavíme ochotu jedného odložiť vlastné záujmy bokom v prospech druhého. Cadbury usúdil, že bude lepšie, ak sa Henri nedostane do pozornosti Zajaca Mačičku viac, než už je (ako nepodstatný známy Thomasa Calea). Mačička bol prešibaný a nikomu nedovolil nazrieť do svojich kariet.

„Sú to hoi oligoi, úzka kasta špecializovaných zabijakov,“ odvetil na Henriho otázku. „Za bieleho dňa zabili Tichého Williama obklopeného stovkou osobných strážcov a Kleopatru otrávili jedlom, hoci mala troch ochutnávačov. Keď sa o tom dopočul Snopes Veľký, tak sa vyľakal, že jedol, iba čo si sám odtrhol. Lenže Trevorovia raz v noci postriekali otravou všetky jablká v jeho sade. Použili na to vlastnoručne vyrobené zariadenie. Nikomu nedarujú život. Nech už je Cale tŕňom v oku komukoľvek, jeho smrť si objednal veľmi bohatý človek.“

„Mal by som zmiznúť.“

„Ak sa vieš rozplynúť vo vzduchu, urob to. No v opačnom prípade spravíš lepšie, ak zostaneš tu. Ani Kovtun a Lugavoy sa nevzoprú príkazu Zajaca Mačičku, aby sa držali ďaleko od Španielskeho Leedsu.“

„Nehovorili ste, že preniknú všade?“

„Je to tak, lenže Zajac Mačička nie je hocikto. A Trevorom za také riziko nikto nezaplatil. Nájdu si iný spôsob. Najbližší týždeň sa radšej nikde neukazuj, kým nebudem mať istotu, že sú naozaj preč.“

Table of Contents

Start

PRVÁ ČASŤ

1

2