VALERIE BOWMANOVÁ

Náhodne grófkou

Copyright © 2014 by Valerie Bowman

Translation © 2016 by Martina Fedorová

Jacket design © 2016 by Matej Rudinský

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Accidental Countess (St. Martin’s Paperbacks, New York 2014) preložila Martina Fedorová.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku navrhol Matej Rudinský.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 920. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4773-4

Sestre Sandre Morganovej a jej manželovi Mattovi, ktorí zbožňujú psy rovnako ako ja a budú žiť rozprávkovo šťastne až do konca.

Mám vás oboch veľmi rada.

PRVÁ KAPITOLA

Londýn, začiatok októbra 1815

„Nechápem, ako chceš ísť na večierok k niekomu, kto neexistuje!“ Cassandra Monroeová sedela v salóne rodičovského domu sesternice Penelope, popíjala čaj a nechápavo hľadela na príbuznú, ktorá sa bezpochyby zbláznila. Potom odložila šálku a pošúchala si spánky. Bolesť hlavy, ktorá sa ohlásila pred niekoľkými minútami, pomaly, ale isto prerastala do záchvatu migrény.

Lucy Huntová, čerstvo vydatá vojvodkyňa z Claringdonu a Cassina najlepšia priateľka, sedela vedľa nej a nedočkavo visela Penelope na perách. Bolo to absurdné. Pen im dosiaľ nedala jedinú zmysluplnú odpoveď na otázky týkajúce sa jej iluzórnej priateľky menom Patience.

„Kto vlastne je tá Patience?“ spýtala sa opäť Lucy. Penelope si vložila do úst kúsok čajového koláčika a dôkladne si poutierala prsty obrúskom. Prevrátila oči. „Veď vám to celý čas opakujem,“ otrávene vzdychla, akoby sa rozprávala s párom slaboduchých školáčok. „Nijaká Patience neexistuje.“

Lucy si poklopala po líci. „Zdalo sa mi, že to hovoríš.

Práve preto sa ti snažím vysvetliť, že je to nezmysel.“

Cass prikývla a znovu uprela oči na Pen v nádeji, že dostane lepšiu odpoveď. Vďakabohu, že je tu Lucy. Pen ju odjakživa miatla tak, že občas nevedela, ktorá z nich je väčší blázon. Ani tentoraz to nebolo inak. Je tu však Lucy a tá na to určite príde.

Pen mykla plecom a napravila si živôtik šiat. „Vymyslela som si ju ako výhovorku.“

Cass naklonila hlavu a ostražito sa na sesternicu zadívala.

„Nevravela si, že ste minulý týždeň s Patience nakupovali na Bond Street?“

„Presne tak!“ pritakala Pen.

„Presne tak, zlato?“ zamračila sa Lucy a Cass pohľadom naznačila, že chápe, čo sa jej celé roky snaží vysvetliť – Pen skutočne má o koliesko viac.

Pen vstala a prešla k veľkému oknu s výhľadom na ulicu. Prstom rozpačito pohladila okenný rám. „V podstate je to veľmi jednoduché. Patience Bunburyovú som si vymyslela, aby som nemusela robiť to, čo sa mi nechce.“

Cass prižmúrila oči a premerala si sesternicu od hlavy po päty. „Aby si nemusela robiť to, čo sa ti nechce? Napríklad ísť so mnou do divadla?“

Pen prikývla. „Presne tak.“

„Vymyslela si si Patience a mne si tvrdila, že si sa s ňou dohodla na niečom inom?“ pokračovala Cass.

„Vidíš, už rozumieš,“ prikývla Pen so širokým úsmevom na okrúhlej tvári. „Vymyslela som si ju minulé leto, ale nie pre to divadlo. Keď si ma pozvala, len som sa na ňu znovu obrátila. Nie je to úžasné? Patience je dokonalá výhovorka na všetko!“

Cass sa na sesternicu zamračila. Migréna sa zhoršovala každú sekundu. „Prečo mi to hovoríš práve teraz?“

„Lebo potrebujem tvoju pomoc,“ odvetila Pen prosto. Cass nechápavo naklonila hlavu. „Pomoc s Patience?“

„Nie. Vlastne áno. Ako sa to vezme,“ mykla plecom Pen.

„Prepáč, zlato, ale vôbec ti nerozumiem,“ pokrútila hlavou Lucy.

Cass si zahryzla do pery, aby sa nerozosmiala. Odkedy sa Lucy vydala, všetkým hovorí zlato ako stará dáma, ktorá toho neúrekom prežila. Roztomilé.

Pen sa otočila k návšteve a vzdychla. „Požiadala som vás, aby ste sem dnes prišli, lebo potrebujem vašu pomoc. Ide o kapitána Swifta, ktorý sem čoskoro príde.“

Cass sa prudko nadýchla. Kapitán Swift? Julian? Čoskoro? Nevdojak si uhladila vlasy, vzpriamila sa a pomykala lemom rukavičky.

Kapitán Julian Swift bol Penelopin takmer snúbenec. A ešte najdokonalejší, najkrajší a najúžasnejší muž na svete, ktorého si Penelope nielen nezaslúži, ale o ktorého dokonca ani veľmi nestojí. Posledné tri mesiace sa zotavoval zo závažného, takmer smrteľného zranenia, ktoré utrpel v bitke pri Waterloo. Cass mu po celý čas posielala listy a vrúcne sa zaňho modlila. Pen však bol jeho osud celkom ľahostajný. Cass vedela, že Julian sa vracia domov. Len nečakala, že práve dnes. Namáhavo prehltla.

Lucy, hoci nespúšťala z Pen oči, nenápadne stisla Cass ruku. „Nemyslí to doslova, zlato,“ šepla. Cass pomaly vydýchla. Lucy vedela veľmi dobre, čo Julian pre Cass odjakživa znamenal a znamená.

V živote by neprebrala sesternici snúbenca. To určite nie! K čomusi natoľko ohavnému by sa nikdy neznížila. Chcela by ho len znovu vidieť. Presvedčiť sa, že je živý a zdravý. A potom... ho nechá ísť. Zaželá im dvom všetko najlepšie do ich spoločného života a urobí všetko, čo je v jej silách, aby naňho viac nemyslela. Aspoň nie takým spôsobom ako doteraz. Odíde do kláštora alebo niekam veľmi ďaleko... Vzdychla si.

Pen pokrútila hlavou. „Samozrejme, že myslím. Bude tu doslova každú chvíľu.“

Cass si prekvapene pritisla dlaň na štíhle hrdlo. „Asi odpadnem.“

Lucy ju potľapkala po kolene. „To zvládneš, zlato.“ Potom namierila prst na Pen. „Tak moment. Chceš povedať, že si sem zavolala sesternicu presne v ten istý deň, keď sa vracia kapitán Swift, aby si jej predstavila svoju neexistujúcu priateľku?“

Pen prikývla, až sa jej tmavé naondulované lokne zatriasli pri bucľatých lícach. „Áno.“

Cass sa nemohla poriadne nadýchnuť. Julian je na ceste sem? A bude tu každú chvíľu? Nebola schopná tú informáciu spracovať. Tak dlho na ten okamih čakala, tisíckrát si ho prehrávala v mysli a snívala o ňom, no keď konečne nadišiel, podlieha panike. Ak by patrila k slečnám, ktoré upadajú do mdlôb, zaiste by to okamžite urobila. Vďakabohu za každú malú výhodu, očividne ju nič tak ľahko nezloží.

Pohľad jej padol na šaty, ktoré mala na sebe. Prečo si práve dnes obliekla tie fádne sivomodré? Na návštevu sesternice sa zdali dobré, no teraz jej pripadali ako lacné handry. Ruka jej nevdojak vyletela k vlasom. Mala ráno komornú požiadať, aby ju učesala nejako krajšie. S vrkočom ovinutým okolo hlavy určite vyzerá ako nejaká slúžka. Škandál! Taká výnimočná príležitosť, a ona je tak nemožne upravená! Je to celé úplne zle.

„Dýchaj, zlato, pomaly dýchaj,“ zašepkala jej Lucy do ucha.

Všetko sa s ňou točilo. Takže sa predsa o ňu pokúšajú mdloby. Och bože! Ešte sa tu zloží! Za istých okolností sa to môže prihodiť každému. Myšlienky jej nekontrolovateľne vírili. Dlane mala zrazu vlhké. Úžasné! Ešte sa aj potí!

Konečne ho po siedmich rokoch uvidí, a smrdí ako paholok. Potajomky si pričuchla k pazuche.

„Nemám pravdu, zlato?“ spýtala sa Lucy a otočila sa k nej.

Cass zamrzla. „Čo... čože?“ Vôbec nepočula, o čom sa tie dve rozprávali. Zmätene si hrýzla spodnú peru.

„Práve som tvojej sesternici vravela, že by ti to v každom prípade mala náležite vysvetliť.“

Pen si oprela ruky v bok. „Ale veď sa o to celý ten čas usilujem.“

„Tak to skús znovu, zlato, a usiluj sa ešte viac,“ odvrkla jej Lucy.

Pen sa zhlboka nadýchla. „Ako som povedala, kapitán Swift sem o chvíľu príde. Potrebujem od teba, Cass, aby si ho za mňa privítala a povedala mu o Patience.“

Cass nechápavo zažmurkala. Už nepochybovala, že onedlho prepadne hysterickému záchvatu. Prečo, dočerta, Pen znovu tára o tej neexistujúcej osobe, keď vraj do dverí o chvíľu vstúpi Julian?

„Čo s tou Patience stále máš?“ vykríkla, no vzápätí si pritisla dlaň na ústa, zdesená vlastnou nezdvorilosťou. Zhlboka sa nadýchla a pokrútila hlavou. „Ja len, že... nerozumiem, čo má, dofrasa, Patience spoločné s Juli... kapitánom Swiftom.“

Obe dámy sa spýtavo otočili k Pen. Lucy prikývla. „Presne to isté by zaujímalo aj mňa.“

Pen ich znovu obdarovala pohľadom typu neviem, kto je tu idiot a vzdychla. „Napísala som kapitánovi Swiftovi, že odchádzam na vidiek za svojou priateľkou Patience, ktorá ma pozvala na celý týždeň k sebe. Zíde sa u nej malá spoločnosť a na záver organizuje pre hostí ples.“

„Ty odchádzaš? Teraz, keď sa kapitán Swift vracia z vojny domov?“ zapišťala Cass, akoby jej dochádzal vzduch. Pokrútila hlavou. Čosi také napadne iba človeku, ktorý nemá všetkých pohromade.

Pen si prekrížila ruky na prsiach a znovu sa obrátila k oknu. „V skutočnosti nikam nejdem. Aspoň nie hneď. Problém je v tom, že sa ohlásil omnoho skôr, než som ho čakala. Jeho list som dostala v dnešnej rannej pošte. Docestuje najbližším dostavníkom.“

Lucy prevrátila oči. „Pen, zlato, prepáč, ale netuším, o čo ti vlastne ide.“

Cass si nervózne žmolila prsty. „Áno, Pen, prosím, hovor jasnejšie!“

Pen sa namosúrene hodila do kresla. „Hovorím predsa, že potrebujem nejakú výhovorku – nejakú dobrú výhovorku –, aby som sa nemusela s kapitánom Swiftom stretnúť, keď príde.“

„Cesta na vidiek za neexistujúcou priateľkou je podľa teba dobrá výhovorka?“ spýtala sa Lucy a tentoraz ona venovala Pen pohľad hádaj, kto je tu idiot.

Pen mávla rukou. „Odkázala som mu, že som sa sľúbila už dávnejšie a že ma moja drahá Patience skutočne potrebuje. V lete ju poslal k vode jej bývalý Albus Albatross, a tak dúfame, že týždeň strávený v spoločnosti blízkych priateľov a ples jej pomôžu na všetko zabudnúť.“

„Čože? Kto je zasa Albus Albatross?“ Cass si znovu pošúchala spánky. Všetky tie nezmysly jej na bolesť hlavy ani trochu nepomáhali, skôr naopak.

Lucy si odkašľala. „Som si istá, že nijaký Albatross neexistuje, zlato. Presne tak ako Patience.“

Cass zaťala päste. Nikdy v živote nebola nahnevaná. Nikdy! Možno rozladená, nešťastná, spočítala by to na prstoch jednej ruky. Azda i podráždená. Ale nahnevaná? Nie. Slušné mladé dámy predsa nikdy neprepadajú hnevu. A Cass slušná mladá dáma nepochybne je. No pri pohľade na Pen – ktorej vychádzali z úst samé nezmysly – cítila, ako jej v žilách vrie pravý, nefalšovaný hnev a rozpaľuje ju dobiela. Pen sa s Julianom zahráva, a to si muž, ako je on, ani najmenej nezaslúži.

„Prisahám, Pen, že ak ihneď nevysvetlíš, kam tým mieriš, odchádzam a už s tebou v živote neprehovorím!“ zapichla roztrasený prst smerom k dverám.

Lucy si s Pen vymenila prekvapené pohľady. „Teda, Cass, v živote som nepočula, aby si zvýšila hlas,“ poznamenala Lucy. Cass sa triasla, ruky stále zaťaté v päsť. Prepaľovala Pen pohľadom. „Predovšetkým vôbec nechápem, prečo to robíš. Prečo sa nechceš stretnúť s mužom, ktorý sa zakrátko stane tvojím manželom?“

Pen v sebe našla toľko slušnosti, že aspoň o milimeter sklonila hlavu, no vzápätí mykla plecom a namrzene šklbla živôtikom šiat. „Ja... jednoducho to nezvládam. Bolo to veľmi ťažké, keď to vyzeralo, že umiera... a teraz... och, keď ja neviem! Potrebujem viac času, aby som o tom všetkom popremýšľala.“

„O čom všetkom?“ neodbytne vyzvedala Cass.

„Veď vieš. Bude chcieť, aby sme plánovali svadbu, vybrali dátum a ja... vôbec sa na to necítim pripravená.“

Cass stisla pery. Och, samozrejme, že nie je pripravená! Veď na to mala iba sedem rokov! A vôbec. Celá táto fraška je Pen tak veľmi podobná, že by ju to vlastne vôbec nemalo prekvapovať. Nie je to predsa prvý raz, čo od nej žiada nejakú absurdnú láskavosť. Doteraz jej Cass ako slušná mladá dáma, dobrá sesternica a kamarátka zakaždým poslušne vyhovela a urobila, o čo ju Pen požiadala. Tomu je však koniec. Toto je posledná kvapka. Tentoraz ide o Juliana. To predsa nemôže. A nechce.

Lucy sa pomrvila v kresle a odpila si čaju. „Ak tomu teda dobre rozumiem: aby si sa vyhla stretnutiu so snúbencom, ktorého si sedem rokov nevidela, vymyslela si si fiktívnu priateľku, ktorú akože navštíviš na čas viac-menej neurčitý, až kým sa sama nerozhodneš a nevrátiš?“

Pen sa usmiala a nadšene prikývla. „Presne tak.“

„A čo na to tvoja mama?“ zaujímala sa Lucy.

„Och, mama o tom nič nevie. List od kapitána som pred ňou schovala. Našťastie s otcom odišli kamsi na návštevu, takže celé popoludnie nebudú doma.“ Obrátila sa k sesternici. „Potrebujem tvoju pomoc, Cass. Teba Julian pozná. Má ťa rád. Celý čas si mu písala. Ste priatelia, nie?“

Cass prikývla, no nebola schopná pozrieť sa sesternici do očí. Áno. Sú priatelia. Aj keď veľmi túži, aby medzi nimi bolo omnoho viac. Och, je najhoršia sesternica pod slnkom. Pen by ju bez váhania vyhodila, keby tušila, ako veľmi jej Cass tú svadbu nepraje. Prinajmenšom by ju určite nežiadala o tú pochybnú láskavosť.

Lucy pomaly odložila šálku a starostlivo si osušila pery obrúskom. „Mám ešte jednu otázku.“

Pen netrpezlivo prikývla. „Áno?“

„Prišla si o všetok rozum,“ spýtala sa Lucy a prísnym pohľadom prebodla Pen, „alebo ti z neho niečo zostalo, zlato?“

Cass sa rýchlo odvrátila, aby neriskovala, že Pen zazrie jej úsmev, ktorý nedokázala ovládnuť.

Tá nechápavo zaklipkala očami. „Netuším, čo máš na mysli.“ Znovu vstala, tentoraz aj so šálkou čaju v ruke, vybrala sa späť k oknu a vyzrela na ulicu. „Len potrebujem, aby si...“

Šálka s treskotom dopadla na drahý aubussonský koberec. „Och bože! Už je tu!“ vykríkla.

Všetok hnev sa bleskovo stratil. Cass v okamihu premohla mrazivá úzkosť. Pritisla si dlane na brucho. „Tuším sa mi prevráti kabelka.“

Lucy vzala Cass za ruku a nahlas sa spýtala: „Kto prišiel?“

Pen sa k nim prudko otočila, v modrých očiach záblesk paniky. „Kapitán Swift! Už je tu! Práve prišiel!“ Rozbehla sa k dverám a trhnutím ich otvorila. V poslednej chvíli sa otočila. „Cass. Cass, prosím,“ naliehala. „Musíš to pre mňa urobiť. Musíš mu vysvetliť, že som odišla na vidiek za Patience. Musíš!“

Cass sa roztriasla, až jej zacvakali zuby. Pokrútila hlavou. To nezvládne. Nie, nezvládne. „Veď som ho sedem rokov nevidela, Pen. Keď som sa s ním naposledy stretla, bola som dieťa...“

„Prosím!“ hystericky zvrieskla Pen. „Musím zmiznúť. Vykradnem sa zadným schodiskom, aby ma nevidel. Cass, prosím ťa, urob to pre mňa. Prosím!“ Vo dverách sa mihol cíp jej fialovej sukne a už jej nebolo.

Cass nepohnute sedela a nemo civela na šálku na kraji koberca. Zaklipkala viečkami, akoby si v duchu prehrávala, čo sa za posledných pár minút udialo. V kozube čosi zapraskalo, salón naplnila vôňa dreva. „To nemôže byť pravda. Určite sa mi to len sníva,“ opakovala polohlasom.

Lucy sa zhlboka nadýchla a rozhodným pohybom si uhladila sukňu na kolenách. „Ale nesníva,“ utrúsila, skôr než sa vo dverách zjavil Penin komorník.

„Kapitán Julian Swift,“ zahlásil.

„Pozvite ho ďalej,“ rázne prikázala Lucy, akoby bola paňou domu. Potom sa obrátila ku Cass a chytila ju za plecia.

„Pozri sa mi do očí.“

Cass k nej neisto zodvihla zrak. Migrénu vystriedal zvláštny pocit prázdna a otupenosti. Kŕčovito zovrela v dlani látku Luciných saténových šiat.

„Vyzeráš na smrť vydesená. Spamätaj sa!“ Lucy ňou jemne zatriasla.

„Som na smrť vydesená! Och, Lucy. Čo mu, preboha, poviem? Čo urobím?“ Upierala na priateľku zúfalý pohľad. Lucy je predsa vždy taká rozumná, rozhodná a výrečná. Určite vie, čo treba v takej situácii urobiť. Alebo nie?

Lucy prikývla a láskavo sa jej zahľadela do očí. „Neboj sa, Cass. Nechaj to na mňa. Mám skvelý nápad!“

DRUHÁ KAPITOLA

Cass už počula o záchvatoch dušnosti. Dokonca zo dva razy videla človeka, ktorý uprostred davu taký záchvat dostal. Raz to bola lady Sarah Markinghamová, ktorá sa nečakane zviezla na zem uprostred tanečného parketu na plese u Thorntonovcov, odkiaľ ju dvaja lokaji vyniesli von. Ešteže aj vtedy mala v kabelke fľaštičku s vonnou soľou. Sama však nikdy nič podobné nezažila. Pred očami sa jej roztancovali hviezdičky. Mala pocit, že na ňu padajú steny. Na zlomok sekundy sa jej dokonca zazdalo, že kdesi nablízku voňajú pomaranče. Kŕčovito zovrela operadlo pohovky.

Lucy vravela, aby to nechala na ňu. Samozrejme! Nič iné by jej ani nenapadlo. Lucy je predsa svojou vynaliezavosťou v zamotaných situáciách povestná. Určite niečo vymyslí. Cass jej za to bude do smrti vďačná. Sama by sa nezmohla na jedinú súvislú vetu, ani keby ju k tomu niekto nútil rozpáleným kutáčom.

Lucy to určite zvládne. Vlastne je všetko tak, ako sa na tom s ich spoločnou priateľkou Jane dohodli minulé leto. Navzájom si pomôžu, každá z nich využije svoje silné stránky na prospech ostatných dvoch. Najprv Lucy svojím ostrým jazykom zaplašila Cassinho nechceného nápadníka, vojvodu z Claringdonu. Zvládla to skvele, aj keď sa postupne ukázalo, že sa k sebe s Lucy náramne hodia, a napokon sa vzali.

Ako ďalšie sľúbili Jane, zarytej intelektuálke a starej panne, že spolu presvedčia jej rodičov, aby ju viac nenútili do vydaja. Jane totiž netúži po ničom inom, len aby mohla v pokoji študovať, písať a nemusela zabíjať čas na otravných večierkoch.

Áno, na rade je Jane, no v tejto chvíli Cass veľmi potrebuje, aby ju Lucy svojou výrečnosťou znovu zachránila. Komorník s Julianom tu budú každú chvíľu. Cass si zložila obe ruky do lona. Namáhavo prehltla a narovnala si chrbát. Úporne sa sústredila na to, aby pomaly a pravidelne dýchala a neriskovala, že sa jej zmocní panika alebo obávaný záchvat dušnosti.

„Vyzeráš nádherne, zlato,“ povzbudivo sa na ňu usmiala Lucy. „Nepochybujem, že kapitán Swift užasne nad tým, aká si krásna.“

„Nežartovala som, keď som povedala, že sa mi možno prevráti kabelka, a ty vieš, čo tým myslím,“ zbledla Cass.

„To radšej nie, zlato,“ rýchlo šepla Lucy.

Cass sa roztrasene nadýchla a kývla hlavou, keď sa otvorili dvere a do salóna vstúpil kapitán Julian Swift.

Z hrdla jej unikol divný piskľavý tón. Vzlyk? Alebo vzdych? Zrejme oboje. Zodvihla k nemu tvár a... len sa dívala, oči obrovské ako taniere.

Stál tam a nebol to sen ani spomienka, ale muž z mäsa a kostí. Stokrát šarmantnejší a mužnejší, než si ho pamätala. Keď ho naposledy videla, mala šestnásť rokov. Julian dvadsaťtri. Ako teraz ona. Nasucho prehltla. Bola vtedy ešte dieťa. Detská dokonca aj na svoj vek. Mala neposlušné svetlé vlasy, nevýrazné modré oči, pehy na nose. Normálna šestnásťročná žaba, samá ruka, samá noha, tenká ako vyžla.

Dúfala, že príbehy neklamú a že sa aj ona ako každé škaredé káčatko premenila na labuť. No zoči-voči Julianovi si znovu pripadala ako šestnásťročné škaredé dievča. Nech si Lucy vraví, čo chce. Priatelia si predsa zakaždým hovoria, že sú krásni, aj keď to vôbec nie je pravda.

Nebola schopná odtrhnúť od Juliana oči. Nemo naňho zízala, prezerala si ho od hlavy po päty, od špičiek čižiem až po končeky vlasov. Mal stoosemdesiatosem centimetrov, svetlé vlasy, široké plecia, tie najuhrančivejšie oceľovosivé oči, aké kedy videla, a na sebe vojenskú uniformu. Bože, ako mu len pristane! Tmavočervený kabátec s epoletami, sivé priliehavé nohavice a vysoké čierne kožené čižmy hessianky.

Keď zočil dámy na pohovke, usmial sa. Cass znovu vzdychla. Jeho zuby očividne ani dlhoročnou službou jej veličenstvu nijako neutrpeli a stále boli dokonalé, žiarivo biele. Hoci mu pribudlo zopár vrások a vyzeral trochu starší a odmeranejší, bol rovnako krásny a príťažlivý – ba možno ešte krajší a príťažlivejší –, ako si ho Cass pamätala zo svojich snov.

A teraz stojí rovno pred ňou.

Ani on, očarený a zmätený, nebol schopný odtrhnúť oči od Cassinej tváre. Na Lucy sa sotva pozrel. Tá chvíľu rozpačito preskakovala pohľadom z jedného na druhého, až kým sa Cass nepremohla a neobrátila späť k priateľke. V Lucinom oku sa mihol podivný záblesk, rovnaký, aký mávala zakaždým, keď sa jej v mysli rodil nejaký z jej zaručene skvelých plánov. Cass tomu vo svojom rozpoložení nevenovala nijakú zvláštnu pozornosť. Všetku silu potrebovala na to, aby vstala a Juliana pozdravila. Spozná ju vôbec? Výraz jeho tváre jej napovedal, že určite áno. Alebo žeby predsa len nie?

„Ju... Julian?“ šepla.

Lucy ju dotykom prstov na predlaktí zastavila a Cass rýchlo zavrela ústa. Och áno. Lucy jej predsa nakázala, aby konverzáciu prenechala jej.

Lucy vstala a vystrúhala dokonalú poklonu. „Kapitán Swift.“

„My lady?“ pozdravil ju Julian tónom, ktorý jednoznačne dokazoval, že nemá potuchy, na koho sa díva.

„Som lady Worthingová,“ uklonila sa Lucy.

Cass zalapala po dychu. Prečo sa mu, preboha, Lucy predstavila pod falošným menom?

„Lady Worthingová,“ zopakoval Julian a tiež sa uklonil.

„Aké potešenie.“

Cass čakala so zatajeným dychom, kým Lucy predstaví ju. Nemôže sa mu pozrieť do očí. Čo ak v nich zazrie sklamanie? To by neuniesla.

„A toto je...“ Lucy naschvál urobila pauzu. Cass v tej chvíli ani nedýchala.

Ticho bolo nekonečné, hoci pravdepodobne ubehlo sotva pár sekúnd. Cass letmo pozrela na Juliana. Zaiste sám vysloví jej meno. Mala by sa mu ukloniť? Ako sa má vlastne za daných okolností správať? Tomuto mužovi predsa za posledných sedem rokov takmer každý deň písala. Vie o ňom viac než jeho nastávajúca. Myslela naňho, snívala o ňom, a keď to vyzeralo, že umrie, vyplakala preňho more sĺz. A teraz tu pred ňou stojí a díva sa jej do očí. Dospelý, krásny muž.

Zamračil sa a pátravo sa na ňu zahľadel, akoby sa chcel uistiť, že nie je duch. „Penelope?“ spýtal sa prekvapene.

Cass zarazene padla sánka. Nespoznal ju. Ani na Pen sa očividne nepamätá. Keď svoju snúbenicu videl naposledy, mala osemnásť, hoci v podstate aj teraz vyzerá rovnako, len sa odvtedy trochu rozrástla.

„Nie,“ Cass pokrútila hlavou.

Lucy sa k nej prudko otočila. „S dovolením,“ zasyčala, aby ju znovu umlčala.

Och bože! Nech Lucy chystá čokoľvek, zdá sa, že to bude riadne zamotané. Ako vždy.

Lucy sa so širokým úsmevom na tvári otočila späť k Julianovi. „Ale to nie! Hoci aj my sme sem prišli s rovnakým cieľom. Navštíviť Penelope.“

Cass stála ako soľný stĺp, no v duchu z plného hrdla kričala: Čo to Lucy stvára! Prečo ju nepredstaví? Bolo to viac než divné.

„Prosím, posaďte sa, kapitán Swift,“ Lucy ukázala na kreslo oproti pohovke, na ktorej sedeli ony dve.

Julian si váhavo sadol, hoci pohľadom znovu uviazol na Cass a lovil v pamäti, komu patrí tá ľúbezná tvárička.

„Dáte si čaj, kapitán?“ spýtala sa Lucy nenútene, akoby ani náhodou nehostila cudzieho muža v cudzom dome s bezmennou dámou po svojom boku. Cass by sa najradšej prepadla pod zem, no Lucy ani okom nemihla a ďalej sa tvárila ako vzorná hostiteľka.

„Nie, ďakujem. Čaj nepijem,“ uklonil sa Julian.

Cass sklopila oči a potiahla za lem rukavičky. Bože na nebi, určite si všimne tú šálku na zemi a začuduje sa, ako sa tam dostala. Všetko pochopí a ony budú za hlupane. Alebo nie?

Julian sa otočil k Lucy. „Je slečna Monroeová – Penelope – doma?“

Lucy vzdychla. „Obávam sa, že nie, kapitán Swift. Ako vravím, aj tuto s priateľkou sme ju prišli navštíviť, no zdá sa, v nevhodnom čase.“

Cass sklopila oči. S priateľkou? To je všetko, čo mu o nej Lucy povie?

„Nerozumiem,“ zahabkal Julian. „Komorník tvrdil, že...“

Lucy sa k nemu naklonila a dôverne šepla: „Medzi nami, kapitán Swift, už dávnejšie som si všimla, že komorníkovi Monroeovcov pomaly, ale isto mäkne mozog.“ Cass prekvapene pozrela na Lucy, no tá len súcitne pokývala hlavou, akoby mu tú smutnú zvesť oznamovala veľmi nerada.

„Aha,“ prikývol Julian, akoby skutočne rozumel.

Cass si zahryzla do jazyka. Typická Lucy! Ktovie, čo bude nasledovať.

„Dnes ráno som poslal Penelope odkaz, že ju popoludní navštívim. Zrejme ho nedostala...“ pokračoval sklamane.

Chytila by ho za ruku a pohladila by ho. Prezradila by mu, kto je... keby nebola taká očarená jeho tvárou, až celkom stratila reč, a úplne bez seba od radosti, že ho znovu vidí.

Lucy sa vystrela a naliala si ďalšiu šálku čaju. „Zdá sa, že došlo k nedorozumeniu. Asi sme si poplietli dátumy, pretože slečna Monroeová práve odcestovala,“ oznámila Julianovi.

Cass sa zhlboka nadýchla. Lucy teda predsa pristúpila na Penelopin uletený plán. Zrejme sa chystá Julianovi povedať, že Penelope je na vidieku u fiktívnej priateľky. Šialenstvo! Absolútne šialenstvo!

„Odcestovala?“ Julian sa zamračil.

„Áno. A predstavte si, že je na ceste presne tam, kam máme namierené aj my dve,“ Lucy si pokojne odpila čaju.

„A kam teda idete, ak sa smiem spýtať?“ zaujímal sa Julian.

„Do kaštieľa slečny Bunburyovej,“ usmiala sa Lucy.

„Do kaštieľa slečny Bunburyovej?“ zarazene zopakoval Julian.

„Áno, Patience Bunburyovej, jednej z Peniných najlepších priateliek. Nespomenula vám ju azda v listoch?“

„Ja...“ Julian si odkašľal a rozpačito sa pomrvil v kresle.

„Slečna Monroeová mi písavala len veľmi zriedka.“

Lucy prekvapene zodvihla obočie. „Tak ona vám písavala len zriedka? Och, potom som si vás musela s niekým pomýliť. Domnievala som sa totiž, že ste s Penelope zasnúbení.“ Lucy na Cass posmešne žmurkla.

Cass by jej bola v tej chvíli najradšej dupla na nohu, no naďalej sa len prihlúplo usmievala. Čo zmôže, keď ju ani nepredstavila? Šikovne to tá Lucy vymyslela!

Julian odvrátil zrak a rozpačito si uvoľnil golier. „Sme... aj keď zatiaľ ešte nie oficiálne. No pokiaľ ide o slečnu Bunburyovú, tak tú v poslednom liste naozaj spomínala.“

Lucy sa znovu napila čaju. „Ach, potom už všetko viete,“ neurčito vzdychla. „V každom prípade, Penelope si zrejme pomýlila dátum a odcestovala priskoro, takže minula nielen nás, ale aj svojho nastávajúceho, ktorý sa práve vrátil z vojny. Neuveriteľná smola.“

„Nevraveli ste, že aj vy sa za ňou chystáte?“ overoval si Julian. „Predpokladám správne, že viete, kde slečna Bunburyová býva?“

„Zaiste,“ sebavedome vyhlásila Lucy.

„A mohol by som vás poprosiť o jej adresu? Nutne totiž potrebujem s Penelope hovoriť. Čo najskôr.“

Lucy sa sucho zasmiala. „Neviete sa dočkať, kedy uvidíte svoju nevestu, kapitán Swift?“

Znovu si napravil golier. „Tak nejako.“

Cass sa odvrátila. Toto je horšie než najkrutejšie mučenie. Už to dlhšie nevydrží. Akú adresu mu Lucy dá? To je predsa neslýchané! Určite mu povie pravdu, keď ju prichytil pri klamstve.

„S radosťou vám ju dám, kapitán Swift.“ Lucy položila šálku na stolík pred sebou a pokojne si zložila ruky do lona.

„Ba môžem pre vás urobiť ešte viac.“

„Viac?“ Julian sa nechápavo zamračil.

Cass cítila, ako ju striedavo zalieva horúčosť a striasa mráz. Náhle pochopila, kam Lucy mieri, šibalský plamienok v jej oku i to, prečo ju dosiaľ nepredstavila. Preto mu kládla tie otázky.

„Presne tak.“ Vtom sa Lucy otočila ku Cass a natiahla k nej obe ruky, akoby sa tam práve zjavila. „Slečna Bunburyová totiž sedí priamo pred vami a zaiste vás rada osobne pozve.“

Table of Contents

Start

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA