Lenka Fejtová

Zrcadlo zrazené duše

Ukážka z elektronickej knihy

Chladný vítr zvenčí si pohrával se vzdušnými záclonami. Do místnosti dopadalo mléčné světlo. Petr v prostorné manželské posteli pravidelně oddychoval. Před malou chvílí usnul a nebylo nic, co by ho mohlo ze spánku vytrhnout. Ve vedlejším pokoji se neklidně převalovala jeho dcera. Byla tolik po dlouhém pracovním dni unavená, že očekávala, že usne, jakmile jen se dotkne postele, ale zasloužený odpočinek stále nepřicházel. Jako by ji nějaká tajemná síla neustále podsouvala nepodstatné myšlenky. Už se téměř vyprázdnila její mysl, když vzdálený šramot vzbudil její pozornost. To nic, to jsou jen sousedovy kočky, pomyslela si, ale přesto ještě nějakou dobu napínala uši do noci.

Ráno se probudila zpocená a rozlámaná, oči nateklé a s pocitem obrovské únavy. Zamířila do kuchyně, aby si uvařila pravidelnou ranní kávu s mlékem, od níž očekávala určitou vzpruhu pro nutný start do práce. Zapnula rychlovarnou konvici a pohled jí padl na list stolního kalendáře. Středa. Láme se týden. Večer bude moci říct, že nadcházející víkend je blíže než ten minulý. Aha, včera byl úplněk. Proto nemohla spát. Měsíční luna má nad ní moc. Není to jen světlem. Může mít zcela zatažené nepropustné závěsy a světlo není vidět, ale přesto, nastane-li úplněk, nervózně se převrací v posteli a spánek ne a ne přijít a s ním ani odpočinek.

Kdysi četla v ženském časopise, že je zcela přirozené, že měsíc má na ženy vliv. Řídí jejich menstruaci i ovulaci, vlastní gravitací ovlivňuje vodu na Zemi i těch šedesát procent vody v nás. Lidé citliví na magnetismus více reagují na jednotlivé měsíční fáze. Je statisticky prokázáno, že v období úplňku dochází k více sebevraždám i násilným zločinům.

Nebyla sama, kdo se v domě probouzel unavený a s bojovnou náladou. Lucie, její matka, otevřela oči a pohled jí padl na ještě spícího manžela.

„Zase jsi šel do postele neumytý! Kdo má ty peřiny pořád prát?! Vy od toho máte služku,“ prohlásila nabroušeně a znechuceně vstávala. Všechno jí štvalo. Manželský život ji už dávno neuspokojoval. Nepředstavovala si takový život. Chtěla harmonii a klid. Je to snad příliš? Místo toho má vedle sebe chlapa, co ji ponižuje, neváží si jí a s ničím jí nepomůže. Prostě služka. Nic víc.

„Já se včera myl. Každý večer se sprchuji,“ bránil se manžel.

Naštvaně vstala. Už jí nestál ani za pohled a namířila si to dveřmi do kuchyně. Cestou ale znovu vypěnila.

„Si snad ze mě děláš srandu, ne? Co tu dělá ta hlína?“

Na podlaze ložnice ležela rozsypaná hnědá zem.

„Nevím.“

Jak a proč se dostala surová hlína do uklizené ložnice, zůstávalo záhadou. Matka vešla do kuchyně, kde našla Adélu, jak se vypravuje do práce. Té stačil jediný pohled do matčiny podmračené tváře, aby věděla, v jakém rozpoložení se nachází. Tmavé kruhy dělaly z očí dva pichlavé body, jimž nic neuniklo, a popelavý výraz nevěstil nic dobrého. Dcera se snažila působit sebejistě a mile.

„Taky jsem nemohla spát. Byl úplněk. Dáš si kafe?“

„Máš zas novou halenku,“ střelila ji matka nepřejícím pohledem. „Je třeba zaplatit odpady. Platí se to za každého.“

„Já vám peníze dám,“ slibovala Adéla okamžitě.

Matka ztěžka dosedla na židli ke stolu a jako by popisovala venkovní počasí, pokračovala: „Že jsme ten barák stavěli! Tolik peněz a dřiny. Kdybych to bývala věděla, stačil by mi jen malý byt. Beztak je pořád tolik práce kolem toho,“ a dodala: „Ten mě nemít, tak to sám nedostaví. Hlavně, že říká - Já postavil. Nebo my postavili. Já jak kdybych byla ničím.“

Co na to říct?

„Už musím. Ahoj.“

Prásknutí dveřmi a dcera je ta tam.

Lucii příšerně bolí hlava. Její první potravinou budou dva pravidelné ranní nalgesiny. Bez těch by nemohla fungovat. Je hodně unavená. Nevyspalá. Od té doby, co jí zemřela matka, má stálé problémy se spaním. Pořád se jí připomínají myšlenky, jak bídně vlastně dopadla.

Ne, že by chtěla mnoho, ale aspoň k pozůstalosti ji mohla Dana vzít. Danuška, Danuška, pořád jenom Danuška. Babička nikdy nikoho jiného neviděla. Přece měla dvě dcery, Lucii i Danu, ale neustále upřednostňovala jen jednu z nich.

Kdykoliv se přijelo na návštěvu, nešla řeč o nikom jiném než o Danušky dětech a Danušky nemocech. „Danuška je chudák. Stará se tu o mne.“ Kdyby ji, Lucii, neměly, byly by ztracené. Dana se za celý život nevypravila dál než do okresního města, a když potřebovala vyměnit občanku, hned věděly komu říct. „Lucinka to zařídí.“ Lucinka sice byla o rok mladší, ale celý život jim dělala jen a jen poskoka. „Danuška nemůže, víš, ona je slabá na ty plíce.“ Tak to dělala Lucie. Dana byla tlustá, sotva se hýbala, ale na brigádu musely spolu, na zábavu zrovna tak. Na brigádě neohrabaná Dana zastala sotva polovic práce co Lucie, ale peníze se dělily rovným dílem. „Vždyť jste sestry!“ Na zábavě nemotorná Dana celý večer zahřívala židli, zatímco veselá Lucie ráda byla středem pozornosti a hvězdou parketu. Není divu, že Dana ještě stihla domů poslední autobus, kdežto mladší Lucie se vracela za svítání. „To nemůžeš táhnout domů s Danuškou? Necháš ji jet samotnou. Víš, co zažije strachu? Takhle chodí domů pořádná děvčata?“

O mrtvých jen dobře, proti tomu žádná. Když babička zemřela, spadlo tam Daně všechno do klína. Celá chalupa, zahrada, pole. Nenažraná jedna. „Tebe přece mamka vyplatila,“ řekla jí Dana na to. Ale jak? Těch pár šupů! A to Dana ještě každý měsíc dostávala babiččin důchod. Dobrých dvacet let, co se o ni starala. Starý Novák, její ubožák manžel, by s ní nevydržel, s fúrií. To radši manžela opustila a navezla se k babce. Holt tam to bylo výhodnější.

Podobné myšlenky každou noc ukusovaly z jejího spánku. A nejen ty. V celém svém životě nemohla najít jedinou pozitivní věc. Nesnášela Petra, který zhluboka chrápal vedle ní, až mu sliny tekly z úst na polštář. Taky že mockrát musela odejít z ložnice a ustlala si v obýváku na gauči. Nechtěla vedle něj být. Letos oslaví třicáté výročí sňatku. Za to všechno, co pro něj dělala, by měla mít svatozář. Neváží si jí, jen ji využívá. Sám dělá práci z domova, válí si tu pěkně šunky. On prostě práci nevymyslel, on si jí šetří, zatímco ona neví, kam dřív skočit a kde by vydělala jakou korunu. A on? Kdyby mu hajzlpapír nekoupila, chodil by s prdelí posranou. „Já taky dávám,“ namítá, když mu to řekne pěkně od plic, co si doopravdy myslí. Taky, taky. Ale co? To, že si koupí uzenáče, které má rád, nebo syrečky, co jí smrdí, to se přece vůbec nemůže počítat.

Celý den Lucie usilovně pracuje. Pracovitost jí nikdo nemůže upřít. Otáčí se jako šroub a večer je za ní vidět tolik naplánovaných a splněných úkolů, že jinému by to vystačilo na týden. Také to dává celému okolí patřičně najevo. Při posazení se ke společnému jídlu jakoby ledabyle prohodí: „Co jste celý den dělali? Já pořád jen sedět, tak snad ani nemůžu existovat.“ Ale práci vidí jen tu svou, ostatní jsou líní a podle ní dělají hovno. Možná také proto nemůže spát. Na své tělo toho tolik nakládá, že i kdejaká dvacítka by s tím měla co dělat.

„Dneska jsem tak urvaná, že lehnu a spím,“ hlásila v ložnici Petrovi.

„Zítra jdeš také do práce?“ ptal se manžel zúčastněně.

„Ne, už jsme soboty přestali dělat.“

„Tak se aspoň vyspíš.“

„Prosím tě, já mám budíka na půl pátou.“

„Tak si ho vypni, vždyť ti nic neuteče.“

„Já mám spoustu práce. Nikdo to za mne neudělá,“ řekla nahlas. „To víš, to můžeš leda tak ty vstávat až, když se ti zachce,“ pomyslela si v duchu.

Zavrtala se pod deku a skutečně téměř okamžitě usnula. Její vědomí však vůbec nepostřehlo, zda opravdu spí. Objevila se před ní její matka. Sedla si k ní na postel, tak jako vždycky sedávala u sebe doma na starém gauči pod oknem, ve vytahaném svetru a pletených kamaších. Stařenka byla vyděšená. Těkala svýma krásnýma modrýma očima sem a tam a říkala: „Lucinko, promiň. Odpusť mi to, prosím. Nezlob se na mne.“

Bílé vlasy je jí vlnily nad jejím moudře klenutým čelem. Působila jako vždy - jako ztělesněná dobrota, člověk naplněný láskou a náklonností, přátelský a nápomocný. Prostě babička, taková jako babičky bývají, hodné a jemné. Vráskami pokryté ruce měla bezbranně položené v klíně a vrátila se na pevný svět, aby se nemusela strachovat o svoji dceru.

Mrtví varují, věděla Lucie. Střez se toho, navštíví-li tě nebožtík ve snu. To nesvědčí nic dobrého. „Odpusť mi to. Nezlob se,“ šeptala žadonivě maminka. Ta naléhavá žádost, prosebný tón přicházivší ze záhrobí působil děsivě. Bezbranná žena, jež vládla mocnou energií, navštívila pevný, neúprosný svět. Neváhala přijít ze země mrtvých, aby varovala. Proč? Sen byl tak živý, že Lucie náhle nemohla rozeznat, zda se jí to jenom zdá. S trhnutím se probudila plná smutku a strachu. Ležela sama ve své posteli a z vedlejšího pokoje slyšela, jak Petr hlasitě pospává u sportovního přenosu. Byl to jen sen. Jenom sen, žádná skutečnost.

Bála se znovu zavřít oči. Chtěla ničím nepřerušovaný hluboký spánek, úlevu podobající se krátké nic neznamenající smrti. Zvenku proudil do místnosti vlahý noční vánek, jenž lehce pohupoval lehkými záclonami.

Vcházela do domu své matky. Téměř celý její gauč zabíral obrovský sestřin zadek. Dana se pichlavýma černýma očima podívala ke dveřím, kdo přichází, a něco říkala. Hýbala ústy, ale Lucie nic neslyšela.

„Aspoň k pozůstalosti jsi mne mohla pozvat,“ vyčítala sestře to, co jí tolik leželo na srdci.

„Babička nic neměla,“ promluvila Danina ústa. Její výraz byl prázdný, bez jediného záchvěvu.

„Jak nic neměla?“ divila se. „Neměla. Protože všechno dala tobě,“ znala hned důvod.

„Jsi zlá. Vždyť se podiv, jaké je mi tu smutno. Byla jsem tu na mamku tolik zvyklá a teď jsem tu zůstala sama v prázdném domě. Celé dny jen pláču. Ty mi to závidíš?“

„Nezávidím. Ale jsem taky dcera jako ty. Taky mi barák patří.“

Dana, nešťastná ze ztráty matky, nestála o majetek, silou veškerého svého smutku se nadechla a silný závan větru zahučel: „Tak si to všechno sežer!“ Jindy nemluvná Dana, která celý svůj život seděla v koutě, ničím na sebe neupozorňovala a téměř ani nepromluvila, náhle křičela ze všech svých sil. „ ... sežer! ... sežer!“ Lucie slyšela výkřik několikrát násobený ozvěnou. Pohlédla na svoji obtloustlou neupravenou sestru. Ta měla ústa pevně semknuta, a přesto ji obklopoval hřmotný zvuk. Řvala němými ústy. To celý svět křičel za ni, za její tichý výraz, za její smutek.

Lucie nadskočila na posteli. Průvan burácel domem a třásl záclonou. Bála se zvednout. Bála se usnout.

„Petře!“

Ten chrápal u televize.

„Petře!“ křičela.

Manžel usnul tvrdě. Nezbývalo než se odhodlat vstát a překonat cestu z ložnice přes chodbu do obývacího pokoje. Televize blikala mléčným světlem a muž seděl rozvalený v křesle, hlavu zvrácenou a nahlas oddychoval. Zatřásla s ním.

„Pojď si lehnout do postele. Stejně tu spíš. Jen tě budou bolet záda.“

Probudil se.

„Co je? Já nespím,“ mumlal zmateně.

Vypnula mu televizi a poslušně si šel lehnout vedle ní do manželské postele. Neosprchoval se. Lucie usnula.

Ráno zvonil budík v půl páté. Zamáčkla ho a chystala se zvednout z lůžka. Ještě rozostřený pohled jí padl na čistě povlečené peřiny. Byly umazané od hlíny. Vjel do ní vztek. „Nejenže po sobě nic neuklidí, ale ještě je tak nečistý, že všechno umaže.“ Natáhla ruku, že ho probudí. Hřbet ruky byl celý zaprášený. Nevěřícně zírala na své dlaně. Byly špinavé, jako by se právě vrátila ze zahrady. Za nehty vězel černý prach. Zamířila rovnou do koupelny.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-270-0007-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Zrcadlo zrazené duše

Tiráž