Friedrich August von Hayek Cesta do nevoľníctva

Socialistom všetkých strán

Len zriedka sa stáva, že slobodu akéhokoľvek druhu stratíme celú naraz.

David Hume

Myslím, že slobodu by som miloval v každom čase, ale v čase, v ktorom žijeme, som ochotný ju zbožňovať.

Alexis de Tocqueville

Cesta do nevoľníctva po dvanástich rokoch

Predslov k americkému brožovanému vydaniu z roku 1956

Hoci by táto kniha bola azda v niektorých aspektoch odlišná, keby som mal pri jej písaní na mysli predovšetkým amerických čitateľov, vydobyla si nateraz v tejto krajine pozíciu, ktorá je, hoc aj nečakane, natoľko jednoznačná, že nie je účelné ju prepracovávať. Jej nové vydanie je však po viac ako dvanástich rokoch možno výhodnou príležitosťou vysvetliť jej pôvodný zámer a pripojiť niekoľko komentárov k vonkoncom nepredpokladanému a v mnohých ohľadoch nepochopiteľnému úspechu, ktorý v tejto krajine zožala.

Knihu som písal v Anglicku počas vojnových rokov a bola určená takmer výlučne pre anglických čitateľov. Skutočne, obracala sa prevažne na celkom zvláštnu vrstvu anglických čitateľov. V tom, že som ju venoval „socialistom všetkých strán“, sa neskrýva nijaký nádych výsmechu. Vznikala na základe mnohých diskusií, ktoré sa v predchádzajúcom desaťročí odohrávali medzi mnou a mojimi priateľmi a kolegami, ktorých sympatie sa prikláňali doľava, a pri rozvíjaní argumentácie z týchto diskusií som napísal Cestu do nevoľníctva.

Keď sa v Nemecku dostal k moci Hitler, učil som už niekoľko rokov na Londýnskej univerzite, bol som však v úzkom kontakte s udalosťami na kontinente a tento kontakt som si udržiaval až do vypuknutia vojny. Pozorovanie počiatkov a vývoja rôznych totalitných hnutí vyvolalo vo mne pocit, že anglická verejná mienka, najmä medzi tými mojimi priateľmi, ktorí mali na spoločenské otázky „pokrokové” názory, vonkoncom nesprávne chápe povahu týchto hnutí. Dokonca už pred vojnou ma to priviedlo k napísaniu stručnej eseje, v ktorej som konštatoval to, čo sa potom stalo ústredným argumentom tejto knihy. Avšak po vypuknutí vojny som cítil, že toto všeobecne rozšírené nepochopenie politického systému našich nepriateľov, a onedlho aj nášho nového spojenca, Ruska, znamená vážne nebezpečenstvo, ktorému treba vzdorovať systematickejším úsilím. Bolo už tiež úplne zrejmé, že i samotné Anglicko sa po vojne zjavne pustí do experimentovania s tým istým druhom politiky, o ktorom som bol presvedčený, že sa v takej veľkej miere podieľal na zničení slobody inde.

Táto kniha tak postupne získavala podobu akéhosi varovania určeného anglickej socialistickej inteligencii; v dôsledku nevyhnutných vojnou spôsobených výrobných prieťahov kniha konečne vyšla až začiatkom jari 1944. Tento dátum mimochodom vysvetľuje aj príčinu môjho pocitu, že ma vypočujú len vtedy, ak sa budem tak trocha krotiť v komentároch na adresu nášho vojenského spojenca a ak si budem vyberať príklady hlavne z vývoja v Nemecku.

Ako sa zdá, kniha vyšla v priaznivom okamihu, a môžem cítiť len uspokojenie z úspechu, s ktorým sa stretla v Anglicku, z úspechu, ktorý bol z kvantitatívneho hľadiska nemenej znamenitý ako ten neskorší v Spojených štátoch, hoci šlo o úspechy veľmi odlišného druhu. Celkovo bola kniha prijatá v tom duchu, v akom bola napísaná, a tí, ktorým bola hlavne určená, vzali jej argumentáciu veľmi vážne. Hlboký dojem vo mne zanechal hĺbavý a vnímavý spôsob, aký voči nej všeobecne uplatňovali ľudia, ktorí museli zistiť, že jej závery sa stavajú proti ich najsilnejšiemu presvedčeniu – výnimku, pravda, tvorili istí vedúci politici labouristickej strany, ktorí akoby chceli ilustrovať moje poznámky o nacionalistických tendenciách socializmu, pretože svoje útoky na knihu odvodzovali z faktu, že ju napísal cudzinec.[1] To isté platí i o ostatných európskych krajinách, v ktorých kniha napokon vyšla; a o jej obzvlášť srdečnom prijatí ponacistickou generáciou v Nemecku. Keď sa výtlačky prekladu, publikovaného vo Švajčiarsku, dostali do tejto krajiny, bola to jedna z nečakaných radostí, ktoré mi jej vydanie urobilo.

Dosť odlišné bolo prijatie knihy v Spojených štátoch, kde vyšla niekoľko mesiacov po anglickom vydaní. Na to, ako by mohla účinkovať na amerických čitateľov, som pri písaní myslel len veľmi málo. Uplynulo dvadsať rokov odvtedy, keď som bol posledný raz v Amerike ako začínajúci ekonóm a v priebehu tohto obdobia som tak trocha stratil kontakt s vývojom amerického myslenia. Nemohol som si byť istý, do akej miery je moja argumentácia priamo relevantná pre americkú scénu a vôbec ma neprekvapilo, keď prvé tri nakladateľstvá, ktorým som knihu ponúkol, ju vskutku odmietli vydať.[2]

Určite bolo najneočakávanejšie to, že po tom, ako knihu vydali jej dnešní nakladatelia, sa čoskoro začala predávať v množstvách doposiaľ bezprecendentných u kníh nezamýšľaných pre ľudovú čitateľskú obec.[3] Dokonca ešte viac som bol prekvapený prudkosťou reakcie z oboch politických krídiel – nadmernou chválou, ktorá sa na knihu hrnula z niektorých miest, i vášnivou nenávisťou, ktorú kniha, ako sa zdalo, vyvolala u iných.

Na rozdiel od mojej skúsenosti v Anglicku to vyzeralo tak, že ľudia, ktorým bola kniha v Amerike hlavne určená, ju odvrhli ako zlovoľný a prefíkaný útok na svoje najrýdzejšie ideály; títo ľudia si zjavne nikdy nenašli čas na to, aby si overili jej argumentáciu. Jazyk, používaný v niektorých najnepriateľskejších kritikách, ako aj emócie, ktoré sa v nich prejavovali, boli naozaj dosť mimoriadne.[4] Avšak sotva ma menej prekvapilo ono nadšené prijatie, akého sa knihe dostalo od mnohých ľudí, o ktorých by som nikdy nepredpokladal, že by čítali knihy tohoto druhu – a od ešte väčšieho množstva tých, o ktorých dosiaľ pochybujem, či si knihu vskutku vôbec prečítali. A musím dodať, že spôsob, akým sa nadšenie príležitostne prejavovalo, mi niekedy živo pripomenul pravdivosť postrehu lorda Actona, že totiž „vo všetkých dobách boli priatelia slobody vzácni, takže za svoje triumfy vďačila menšinám, ktoré víťazili tým, že sa spojili s pomocníkmi, ktorých ciele sa často odlišovali od ich vlastných cieľov; a toto spojenectvo, ktoré je vždy nebezpečné, bolo niekedy katastrofálne.”

Je sotva pravdepodobné, že tieto mimoriadne rozdiely v prijatí knihy na oboch stranách Atlantického oceánu sú spôsobené výlučne rozdielmi národného temperamentu. Odvtedy som sa stále väčšmi utvrdzoval v presvedčení, že vysvetlenie treba hľadať v odlišnostiach intelektuálnej situácie v dobe, keď kniha vychádzala. Problémy, ktorými som sa zaoberal, už dlho prestávali byť v Anglicku i všeobecne v Európe púhymi abstraktnými otázkami. Ideály, ktoré som podroboval skúmaniu, už dávno zostúpili na zem a dokonca aj ich najnadšenejší stúpenci už konkrétne videli niektoré z ťažkostí a netušených výsledkov, ktoré ich aplikácia vytvorila. Písal som teda o javoch, ktoré takmer všetci moji európski čitatelia viac či menej bezprostredne zakúsili, a ja som iba systematicky a konzistentne dokazoval to, čo mnohí už intuitívne tušili. Dezilúzia v súvislosti s týmito ideálmi tu už jestvovala, kritické skúmanie iba spôsobilo, že sa stala hlasnejšou a explicitnejšou.

V Spojených štátoch boli tieto ideály stále ešte čerstvé a oproti Európe virulentnejšie. Ubehlo iba desať alebo dvanásť rokov – nie štyridsať či päťdesiat ako v Anglicku – odvtedy, čo sa touto infekciou nakazila veľká časť inteligencie. A navzdory experimentu známemu ako „New Deal” bolo jej nadšenie pre nový druh racionálne konštruovanej spoločnosti stále ešte nepoškvrnené praktickou skúsenosťou. To, čo na väčšinu Európanov pôsobilo už ako vieux jeu, bolo pre amerických radikálov stále ešte jagajúcou sa nádejou na lepší svet, ktorej sa držali a ktorú v sebe pestovali počas veľkej krízy.

V Spojených štátoch sa názory rýchlo menia a už teraz je obťažné si pripomenúť, v akej pomerne krátkej dobe predtým, než Cesta do nevoľníctva vyšla, obhajovali ľudia, ktorí onedlho hrali významnú rolu vo verejných záležitostiach, celkom vážne ten najextrémnejší druh ekonomického plánovania a doporučovali napodobniť ruský model. Bolo by dosť ľahké presne uviesť, v ktorej kapitole a v ktorom riadku by bolo možné nájsť príslušné dôkazy, ale poukazovanie na konkrétne osoby by teraz narobilo zlú krv. Stačí sa zmieniť o tom, že v roku 1934 venovala novovytvorená Národná plánovacia rada značnú dávku pozornosti príkladom plánovania, ktoré poskytli štyri krajiny: Nemecko, Taliansko, Rusko a Japonsko. O desať rokov neskôr sme sa naučili o týchto krajinách samozrejme hovoriť ako o „totalitných”, s troma z nich sme vybojovali dlhú vojnu a so štvrtou sme onedlho vstúpili do vojny „studenej”. Stúpenci plánovania v USA však vtedy aj napriek tomu ešte stále rozhorčene odmietali tvrdenie tejto knihy, že totiž politický vývoj v oných krajinách má niečo spoločné s ich hospodárskou politikou. Náhle sa stalo módou popierať, že inšpirácia k plánovaniu prišla z Ruska, a tvrdiť, ako to formuluje jeden z mojich významných kritikov, že je „holým faktom, že Taliansko, Rusko, Japonsko a Nemecko dospeli k totalitarizmu rôznymi cestami”.

Celé intelektuálne ovzdušie v Spojených štátoch tak v čase vydania Cesty do nevoľníctva malo taký charakter, že medzi príslušníkmi ostro oddelených skupín musela kniha buď hlboko šokovať, alebo spôsobovať obrovskú radosť. V dôsledku toho navzdory svojmu zjavnému úspechu nemala ten vplyv, aký by som si želal alebo aký mala inde. Je pravda, že jej hlavné závery sa dnes široko akceptujú. Ak pred dvanástimi rokmi mnohým pripadalo takmer ako rúhanie hovoriť, že fašizmus a komunizmus sú púhe varianty toho istého totalitarizmu, ktorý je nutným produktom centrálneho riadenia všetkých ekonomických aktivít, potom dnes sa to stalo skoro už otrepanou frázou. Dokonca sa skoro všeobecne uznáva, že demokratický socializmus je vecou veľmi riskantnou a nestabilnou, zmietanou vnútornými rozpormi a že všade vedie k dôsledkom, ktoré v mnohých jeho stúpencoch vyvolávajú hlboký odpor.

O toto triezve naladenie sa oveľa viac ako táto kniha zaslúžilo to, že sme sa poučili z udalostí, ako aj to, že sa o probléme diskutovalo v populárnejšej rovine.[5] Ani moja hlavná téza ako taká nebola v čase svojho publikovania originálna. Aj keď sa na podobné, avšak skoršie varovania snáď do značnej miery zabudlo, na nebezpečenstvá obsiahnuté v politike, ktorú som kritizoval, sa poukazovalo opäť a opäť. Nech už sú zásluhy mojej knihy akékoľvek, nespočívajú v tom, že som onú tézu znovu prezentoval, ale v trpezlivom a podrobnom skúmaní dôvodov, prečo ekonomické plánovanie bude produkovať takéto nepredvídané výsledky, ako aj v skúmaní procesu, prostredníctvom ktorého sa tieto výsledky realizujú.

Práve preto tak trocha dúfam, že súčasná doba bude v Amerike priaznivejšia pre seriózne premýšľanie o pravdivých argumentoch tejto knihy, než bola doba, v ktorej sa kniha po prvý raz objavila. Verím, že to, čo je v nej dôležité, môže stále ešte konať istú službu, hoci uznávam, že vášnivý socializmus, proti ktorému bola kniha hlavne zameraná – to jest organizované hnutie za uvedomelú organizáciu ekonomického života pomocou štátu ako hlavného vlastníka výrobných prostriedkov – je v západnom svete skoro mŕtvy. Storočie socializmu v tomto zmysle zjavne skončilo okolo roku 1948. Mnohých jeho ilúzií sa vzdali i jeho vodcovia a všade, i v Spojených štítoch, toto pomenovanie samo osebe stratilo veľa zo svojej príťažlivosti. Bezpochyby sa budú robiť pokusy o záchranu tohto pomenovania pre menej dogmatické, menej doktrinárske a menej systematické hnutia. Avšak argumentácia použiteľná proti oným vyhraneným koncepciám spoločenskej reformy, ktoré boli charakteristické pre socialistické hnutia minulosti, môže dnes právom vyzerať ako boj proti veterným mlynom.

Lež aj keď je vyhranený socializmus pravdepodobne vecou minulosti, niektoré z jeho koncepcií prenikli do celej štruktúry bežného myslenia tak hlboko, že nijaká samoľúbosť sa nedá ospravedlniť. Ak si v západnom svete len málo ľudí želá od základu prebudovať spoločnosť podľa nejakého ideálneho projektu, veľmi mnoho ľudí stále ešte verí v opatrenia, ktoré navzdory tomu, že nie sú zamerané na úplné preformovanie ekonomiky, môžu vo svojich súhrnných účinkoch tento nezamýšľaný výsledok celkom reálne spôsobiť. A dokonca ešte viac ako v dobe, keď som písal túto knihu, platí to, že obhajovanie politiky, ktorú nemožno dlhodobo zmieriť so zachovaním slobodnej spoločnosti, nie je už iba straníckou záležitosťou. Onen guláš pozostávajúci z nezosúladených a často nekonzistentných ideálov, ktorý pod názvom sociálny štát do značnej miery nahradil socializmus ako cieľ reformátorov, treba veľmi starostlivo vytriediť, pokiaľ sa jeho výsledky nemajú priveľmi podobať výsledkom stopercentného socializmu. Tým nechcem povedať, že niektoré z jeho zámerov nie sú zároveň uskutočniteľné i chvályhodné. Existuje však mnoho spôsobov, ktorými môžeme pracovať v prospech toho istého cieľa, a v súčasnej názorovej situácii tu existuje isté nebezpečenstvo, že naša nedočkavosť túžiaca po rýchlych výsledkoch nás môže priviesť k tomu, že si zvolíme nástroje, ktoré sú síce účinnejšie vzhľadom na dosiahnutie konkrétnych zámerov, avšak nie sú zlučiteľné so zachovaním slobodnej spoločnosti. Stále silnejúce tendencie spoliehať sa na administratívne donucovanie a diskrimináciu tam, kde by úprava všeobecných zákonov mohla, hoci možno aj pomalšie, privodiť ten istý výsledok, a uchyľovať sa k priamemu štátnemu riadeniu alebo k vytváraniu monopolistických inštitúcií tam, kde by rozvážne použitie finančných stimulov mohlo podnietiť spontánne úsilie, je stále ešte mocným dedičstvom socialistického obdobia, ktoré bude akiste ešte dlho ovplyvňovať politiku.

Práve preto, že v nasledujúcich rokoch nebude politická ideológia zrejme smerovať k jasne definovanému cieľu, ale k zmenám prebiehajúcim postupnými krokmi, má zrejme veľký význam plné pochopenie procesu, prostredníctvom ktorého určité druhy opatrení môžu zničiť základy ekonomiky spočívajúce na trhu a postupne potlačiť tvorivé sily slobodnej civilizácie. Len ak pochopíme, prečo a ako smerujú určité druhy ekonomického riadenia k paralyzovaniu hnacích síl slobodnej spoločnosti a ktoré druhy opatrení sú v tomto smere obzvlášť nebezpečné, môžeme dúfať, že nás spoločenské experimentovanie nezavedie do situácií, ktoré si nikto z nás neželá.

Zámerom tejto knihy je prispieť k riešeniu tejto úlohy. Dúfam, že v terajšej pokojnejšej atmosfére bude prijatá tak, ako bola zamýšľaná, totiž nie ako nabádanie k odporu proti akémukoľvek zdokonaľovaniu alebo experimentovaniu, ale ako pripomenutie, že skôr ako sa vydáme na cestu niekam, odkiaľ sa možno budeme môcť vrátiť späť len s veľkými ťažkosťami, mali by sa akékoľvek úpravy nášho systému podrobiť istým testom. (Testy sú popísané v ústrednej kapitole o panovaní zákona.)

* * *

Nezdá sa, že by tá skutočnosť, že kniha bola pôvodne napísaná s výlučným zreteľom na britskú verejnosť, nejako závažne ovplyvnila jej zrozumiteľnosť pre amerických čitateľov. Je tu ale jeden frazeologický problém, ktorý by som mal vysvetliť, pokiaľ sa chcem vopred vyhnúť nedorozumeniu. Všade používam termín „liberál” v jeho pôvodnom význame, ktorý pochádza z devätnásteho storočia a ktorý je v Británii stále ešte obvyklý. V bežnom americkom používaní však onen termín často znamená pravý opak. To, že slovo „liberál” začalo znamenať obhajobu takmer každého typu štátneho riadenia, bolo súčasťou kamufláže ľavicových hnutí v tejto krajine, ktorým napomáhala tupohlavosť mnohých takých, ktorí v slobodu skutočne veria. Stále mi nejde do hlavy, prečo tí ľudia v Spojených štátoch, ktorí naozaj veria v slobodu, mohli ľavici nielenže dovoliť, aby si privlastnila tento termín, bez ktorého sa skoro nemožno zaobísť, ale jej dokonca aj pomáhali, a to tak, že ho sami začali používať ako hanlivé označenie. Toto sa javí ako obzvlášť poľutovaniahodné, lebo v dôsledku toho majú mnohí skutoční liberáli sklon označovať sa ako konzervatívci.

Je samozrejme pravda, že v boji proti tým, ktorí veria vo všemocný štát, sa skutočný liberál musí niekedy spojiť s konzervatívcom, a za určitých okolností, ako v súčasnej Británii, má sotva nejakú inú cestu, ako aktívne pracovať v prospech svojich ideálov. Avšak skutočný liberalizmus sa stále ešte odlišuje od konzervativizmu a existuje tu nebezpečenstvo, že sa budú navzájom zamieňať. Aj keď je konzervativizmus nevyhnutným prvkom každej stabilnej spoločnosti, nie je spoločenským programom; svojimi paternalistickými, nacionalistickými a moci sa koriacimi tendenciami sa často väčšmi približuje socializmu než skutočný liberalizmus; a svojimi tradicionalistickými, antiintelektuálnymi a často mystickými sklonmi nebude nikdy, okrem krátkych období rozčarovania, oslovovať mládež a všetkých tých, ktorí veria, že pokiaľ sa tento svet má stať lepším miestom pre život, sú nejaké zmeny žiadúce. Konzervatívne hnutie je už samotnou svojou prirodzenosťou nútené brániť ustanovené privilégiá a pri ochrane týchto privilégií sa musí opierať o moc vlády. Podstatou liberálneho postoja je však popieranie všetkých privilégií, pokiaľ sa tomuto slovu rozumie v jeho správnom a pôvodnom význame, to jest pokiaľ označuje stav, v ktorom sa niekomu poskytujú a zabezpečujú práva, ktoré sú pre iných za rovnakých podmienok nedosiahnuteľné.

Snáď ešte treba niekoľko slov na ospravedlnenie toho, že som dovolil, aby kniha vyšla v úplne nezmenenej forme v časovom odstupe takmer dvanástich rokov. Mnohokrát som sa ju pokúšal prepracovať a je v nej veľa vecí, ktoré by som rád vysvetlil obšírnejšie, formuloval opatrnejšie alebo podoprel väčším počtom príkladov a dôkazov. Avšak všetky tieto pokusy o jej prepracovanie mi iba dokazovali, že by som už nikdy nevytvoril takú stručnú knižku, ktorá by pokrývala takú širokú oblasť problematiky; a nazdávam sa, že práve táto relatívna stručnosť je jej najväčšou prednosťou, nech už by tie ostatné boli akékoľvek. Bol som tak nútený dôjsť k záveru, že pokiaľ budem chcieť k argumentácii pridať čokoľvek, budem sa o to musieť pokúsiť vo osobitných štúdiách. Začal som tak robiť v rôznych esejach, pričom v niektorých z nich možno nájsť hlbšie skúmanie určitých filozofických a ekonomických problémov, než sa tak deje v tejto knihe, kde sa ich len letmo dotýkam.[6] Špeciálnu otázku, v čom korenia myšlienky, ktoré tu kritizujem, a aká je ich spojitosť s niektorými najsilnejšími a najvplyvnejšími intelektuálnymi hnutiami našich čias, som komentoval v inej knihe.[7] A dúfam, že onedlho doplním priveľmi stručnú ústrednú kapitolu tejto knihy obsiahlejším rozpracovaním problematiky vzťahu medzi rovnosťou a spravodlivosťou.[8]

Existuje však predsa len istá téma, v súvislosti s ktorou bude čitateľ právom očakávať, že sa k nej pri tejto príležitosti vyjadrím, a to aj napriek tomu, že bez napísania novej knihy sa dá ešte v menšej miere traktovať adekvátnym spôsobom. O niečo viac než o rok neskôr, ako Cesta do nevoľníctva vyšla po prvý raz, mala Veľká Británia socialistickú vládu, ktorá zotrvala pri moci šesť rokov. Otázka, do akej miery táto skúsenosť potvrdila alebo vyvrátila moje obavy, je otázkou, na ktorú sa musím pokúsiť nájsť aspoň stručnú odpoveď. Ak vôbec niečo táto skúsenosť posilnila, bolo to len moje znepokojenie a myslím si, že môžem dodať, že mnohých ľudí, ktorých by abstraktná argumentácia nepresvedčila, poučila práve oná skúsenosť o reálnosti ťažkostí, na ktoré som poukazoval. Naozaj, onedlho po tom, ako sa labouristická vláda dostala k moci, sa niektoré z problémov, ktoré moji americkí kritici odmietali brať do úvahy tvrdiac, že sú to len strašiaky, stali hlavnou témou politických diskusií vo Veľkej Británii. Dokonca aj v oficiálnych dokumentoch sa zakrátko s veľkou vážnosťou diskutovalo o nebezpečenstve totalitarizmu vyvolaného politikou ekonomického plánovania. Nieto lepšej ilustrácie pre spôsob, akým inherentná logika vlastnej politiky vháňala socialistickú vládu proti jej vôli do toho druhu plánovania, ktorý sa jej nepáčil, než možno nájsť v nasledujúcej pasáži z Hospodárskeho prehľadu za rok 1947 (predloženého ministerským predsedom parlamentu vo februári uvedeného roku) a v jej pokračovaní:

Existuje podstatný rozdiel medzi totalitným a demokratickým plánovaním. Totalitné plánovanie podriaďuje všetky individuálne želania a preferencie požiadavkám štátu. Na realizáciu tohto účelu používa štát voči jednotlivcom rôzne metódy donucovania, ktoré ich zbavujú slobody voľby. Také metódy môžu byť i v demokratickej krajine nevyhnutné počas stavu mimoriadnej núdze v období veľkej vojny. Britský ľud tak zveril svojej vtedajšej vláde právomoc riadiť prácu. Avšak v normálnych časoch ľud demokratickej krajiny svoju slobodu voľby vláde neodovzdá. Demokratická vláda teda musí svoje ekonomické plánovanie vykonávať spôsobom, ktorý jednotlivému občanovi zachováva možné maximum slobody voľby.

Zaujímavé na tomto vyznaní chvályhodných úmyslov je to, že o šesť mesiacov neskôr bola tá istá vláda v mierovom období nútená opäť včleniť do zbierky zákonov všeobecnú pracovnú povinnosť. Závažnosť tejto veci sa sotva zmenšuje poukazovaním na to, že táto právomoc sa v skutočnosti nikdy nepoužila – lebo ak je známe, že úrady disponujú donucovacou mocou, len málokto bude čakať na skutočné donútenie. Dosť ťažko však možno pochopiť, ako mohla vláda zotrvávať vo svojich ilúziách, keď v tom istom dokumente vyhlasovala, že teraz má „vláda povedať, aké je najlepšie využitie zdrojov v národnom záujme” a „vytýčiť pre národ ekonomickú úlohu: musí povedať, ktoré veci sú najdôležitejšie a aké by mali byť ciele hospodárskej politiky”.

Šesť rokov socialistickej vlády v Anglicku nevytvorilo samozrejme nič také, čo by sa podobalo totalitnému štátu. Avšak tí, čo tvrdia, že to dokázalo neplatnosť tézy Cesty do nevoľníctva, naozaj nepostrehli jeden z jej hlavných bodov: že totiž najdôležitejšou zmenou, ktorú vytvára rozsiahle štátne riadenie, je psychologická zmena, premena charakteru ľudí. To je nutne pomalá záležitosť, proces, ktorý trvá nie niekoľko rokov, ale azda jednu alebo dve generácie. Je dôležité, že politické ideály ľudí a ich postoje voči mocenskej autorite sú práve tak dôsledkom ako aj príčinou politických inštitúcií, ktorým sa vo svojom živote podriaďujú. To medziiným znamená, že dokonca ani silná tradícia politickej slobody nie je zárukou, pokiaľ nebezpečenstvo spočíva práve v tom, že nové inštitúcie a nová politika budú podkopávať a postupne ničiť tohto ducha. Tieto dôsledky sa samozrejme dajú odvrátiť, ak sa tento duch včas vzchopí a ak sa ľudia nielenže zrieknu strany, ktorá ich viedla nebezpečným smerom stále ďalej a ďalej, ale aj rozpoznajú povahu tohto nebezpečenstva a rezolútne si zvolia iný kurz. Nieto dosiaľ mnoho dôvodov myslieť si, že v Anglicku sa udalosti odohrali týmto spôsobom.

Sotva sa dá mylne usudzovať o zmene, ktorá sa udiala s charakterom britského ľudu, a to nielen pod labouristickou vládou, ale v priebehu oveľa dlhšieho obdobia, počas ktorého sa britský ľud tešil požehnaniam paternalistického sociálneho štátu. Tieto zmeny sa neľahko demonštrujú, ale možno ich jasne pocítiť, pokiaľ niekto v tejto krajine žije. Kvôli ilustrácii odcitujem pár príznačných pasáží zo sociologického prehľadu, ktorý sa zaoberá účinkami nadmerného rozsahu riadenia na mentálne postoje mládeže. Týka sa situácie pred nástupom labouristickej vlády, teda približne obdobia, keď táto kniha po prvý raz vyšla, a zaoberá sa hlavne dôsledkami vojnových regulačných opatrení, ktoré labouristická vláda predĺžila natrvalo:

V meste sa predovšetkým dá vybadať, že oblasť nepovinnej činnosti sa zmenšuje až na nulu. V škole, na pracovisku, cestou tam i späť, dokonca aj v samotnom zariaďovaní a zásobovaní domácností je veľa ľudských činností, ktoré sa normálne môžu a nemusia vykonávať, buď zakázaných, alebo nariadených. Vytvárajú sa zvláštne úrady, nazvané Občianske poradne (Citizens’ Advice Bureaus), aby poskytovali vodidlo zmäteným ľuďom, ktorí zablúdili v lese pravidiel, a aby tým vytrvalcom, ktorí sa nedajú odradiť, ukazovali niekoľko vzácnych čistín, kde súkromná osoba môže stále ešte voliť. ... [Život mestského mladíka] sa odohráva v takých podmienkach, aby nepohol ani prstom bez toho, že by sa vopred v duchu spýtal, aký je na to predpis. Časový rozvrh normálneho pracovného dňa u obyčajného mestského človeka by ukázal, že značnú časť svojho bdenia trávi pasívnym vykonávaním činností, ktoré mu boli nariadené direktívami, na tvorbe ktorých sa nepodieľal, ktorých presný zmysel zriedkakedy chápe a ktorých primeranosť nemôže posúdiť... Záver, že mestský mladík potrebuje disciplínu a väčšmi pritiahnuť uzdu, je príliš prenáhlený. Správnejšie je povedať, že v dôsledku predávkovaného riadenia už trpí... Keď sa pozrie na svojich rodičov a starších súrodencov, zistí, že sú rovnako ako on sám spútaní nariadeniami. Vidí, že si na tento stav natoľko zvykli, že len zriedkavo plánujú alebo uskutočňujú z vlastnej iniciatívy nejaké nové spoločenské podujatie či niečo také, v čom by sa odlišovali od ostatných. Neteší sa na nijakú budúcnosť, v ktorej by energická schopnosť prevziať na seba zodpovednosť mohla urobiť nejakú službu jemu alebo ostatným... [Mladí ľudia] musia znášať toľko vonkajšieho a, ako sa nazdávajú, nezmyselného riadenia, že sa snažia nájsť únik a zotavenie v absencii disciplíny, ktorá je taká úplná, ako si len dokážu zariadiť.[9]

Je to azda priveľký pesimizmus, ak sa obávame, že generácia, ktorá vyrástla v týchto podmienkach, asi neodhodí okovy, na ktoré si postupne zvykla? Alebo nepotvrdzuje skôr tento popis úplnú pravdivosť de Tocquevillovej predpovede „nového druhu nevoľníctva”, keď

po tom, ako najvyššia moc dostala postupne každého člena spoločenstva do svojho pevného zovretia a podľa svojej ľubovôle si ho spracovala, rozostiera svoje ramená nad celým spoločenstvom. Povrch spoločnosti pokrýva sieťou drobných komplikovaných pravidiel, detailných a uniformných, cez ktoré ani najoriginálnejšie hlavy a najenergickejšie charaktery nemôžu preniknúť a povzniesť sa tak nad dav. Ľudskú vôľu nerobí mohutnejšou, ale naopak ju zmäkčuje, ohýna a usmerňuje; len zriedka núti ľudí konať, ale sústavne ich konane obmedzuje. Taká moc neničí, ale bráni v existovaní; netyranizuje, ale utláča, vyčerpáva, dusí a otupuje ľudí tak dlho, až je z každého národa len stádo bojazlivých a továrensky organizovaných živočíchov, ktorého pastierom je vláda. – Vždy som si myslel, že nevoľníctvo tohto zákonného, pokojného a mierneho druhu, ktorý som práve popísal, sa môže ľahšie, než sa všeobecne usudzuje, kombinovať s niektorými vonkajšími formami slobody, a že sa môže dokonca samo ustanoviť pod zástavou suverenity ľudu.[10]

De Tocqueville iba nevzal do úvahy, ako dlho zostane taká vláda v rukách benevolentných despotov, ak bude akákoľvek skupina násilníkov udržiavať svoju moc bez časového obmedzenia tým ľahšie, čím pohŕdavejšie odvrhne všetky tradičné pravidlá slušnosti politického života.

Snáď by som mal čitateľovi pripomenúť aj to, že som socialistické strany nikdy ani neobviňoval z vedomého smerovania k totalitnému režimu, ani voči nim nevzniesol podozrenie, že by sa u vodcov starého socialistického hnutia azda mohli prejavovať také sklony. V tejto knihe argumentujem – a britská skúsenosť ma stále väčšmi presviedča, že je to pravda –, že nepredvídané, avšak nevyhnutné dôsledky socialistického plánovania vytvárajú taký stav vecí, v ktorom nadobudnú sily totality prevahu, pokiaľ sa táto politika bude realizovať. Výslovne zdôrazňujem, že „socializmus možno v praxi uskutočniť iba metódami, s ktorými väčšina socialistov nesúhlasí”, a dokonca dodávam, že „starým socialistickým stranám v tom bránili ich demokratické ideály” a že im „chýbala bezohľadnosť, akú si vyžaduje splnenie úlohy, ktorú si zvolili”. Obávam sa, že labouristická vláda vzbudila dojem, že tieto zábrany boli medzi britským socialistami prinajmenšom slabšie, než medzi ich nemeckými socialistickými súdruhmi pred dvadsiatimi piatimi rokmi. Nemeckí sociálni demokrati sa v porovnateľnom období dvadsiatych rokov dvadsiateho storočia v rovnako ťažkých alebo ešte ťažších podmienkach nikdy nepriblížili k totalitnému plánovaniu do tej miery ako britská labouristická vláda.

Keďže tu nemôžem skúmať dôsledky tejto politiky podrobným spôsobom, odcitujem radšej súhrnné úsudky iných pozorovateľov, ktorí snáď budú vyvolávať menšie podozrenie zo zaujatosti. Niektoré z týchto úsudkov, v ktorých sa najväčšmi prejavuje snaha úplne ju zatratiť, v skutočnosti pochádzajú od ľudí, ktorí nedávno predtým boli sami členmi labouristickej strany. Tak pán Ivor Thomas v knihe, ktorá má zjavne za cieľ vysvetliť, prečo vystúpil zo strany, dospieva k záveru, že „z hľadiska základných ľudských slobôd si možno len ťažko vybrať medzi komunizmom, socializmom a nacionálnym socializmom. Vo všetkých prípadoch ide o príklady kolektivistického alebo totalitného štátu... vo svojej podstate je dovŕšený socializmus nielen to isté ako komunizmus, ale sotva sa líši od fašizmu.”[11]

Najzávažnejším vývojovým trendom je rastúca miera svojvoľného administratívneho donucovania a stále rastúca deštrukcia kedysi starostlivo opatrovaného základu britskej slobody, panovania zákona, a to presne z tých dôvodov, ktoré sú podrobené rozboru v kapitole VI. Tento proces sa začal samozrejme dávno predtým, než sa k moci dostala labouristická vláda, a zvýraznil sa v dôsledku vojny. Avšak pokusy s ekonomickým plánovaním za labouristickej vlády dosiahli až taký stupeň, keď sa už dá pochybovať, či možno ešte povedať, že panovanie zákona v Británii stále prevláda. „Nový despotizmus”, pred ktorým lord predseda Najvyššieho súdu varoval Britov už pred dvadsiatimi piatimi rokmi, nie je už, ako nedávno zaznamenal The Economist, púhym nebezpečenstvom, ale hotovým faktom.[12] Je to despotizmus uplatňovaný vonkoncom svedomitou a poctivou byrokraciou, ktorá úprimne verí, že je to pre dobro krajiny. Predsa však je to svojvoľné vládnutie, ktoré sa svojou praxou vymyká účinnej parlamentnej kontrole; a jej mašinéria by bola rovnako efektívna i vtedy, keby sa namiesto realizácie užitočných účelov, na dosiahnutie ktorých sa dnes používa, realizovali jej prostredníctvom i odlišné účely. Pochybujem, že bolo príliš prehnané, keď nedávno jeden vynikajúci britský právnik pri podrobnej analýze týchto trendov dospel k záveru, že „v Británii dnes žijeme na pokraji diktatúry. Prechod k nej by bol ľahký, rýchly a uskutočnil by sa úplne legálne. V tomto smere sa už podniklo toľko krokov, na čom má vinu úplnosť moci, ktorou dnešná vláda disponuje, ako aj skutočnosť, že neexistujú nijaké reálne zábrany ako napríklad explicitné ustanovenia písanej ústavy alebo existencia účinnej druhej snemovne –, že zostáva urobiť už iba pomerne neveľké kroky.”[13]

Čo sa týka detailnejšej analýzy hospodárskej politiky britskej labouristickej vlády a jej dôsledkov, nemôžem urobiť nič lepšie než odkázať čitateľa na knihu profesora Johna Jewkesa Plánovanie ako boží súd.[14] Je to, pokiaľ viem, najlepší rozbor konkrétnych príkladov tých fenoménov, ktoré v tejto knihe traktujem vo všeobecnej podobe. Dopĺňa ju lepšie než čokoľvek iné, čo by som tu mohol dodať, a vyslovuje poučenie, ktorého význam ďaleko presahuje hranice Veľkej Británie.

Aj keby sa vo Veľkej Británii dostala k moci nejaká iná labouristická vláda, nie je teraz pravdepodobné, ako sa zdá, že by sa pustila do experimentovania s rozsiahlym zoštátňovaním a plánovaním. Avšak v Británii, rovnako ako kdekoľvek inde na svete, sa tým, ktorí majú obavy o zachovanie slobody, poskytol v dôsledku neúspešného náporu systematického socializmu čas iba na chvíľkový oddych, počas ktorého bude treba znovu preskúmať naše ambície a odhodiť všetky časti nášho socialistického dedičstva, ktoré predstavujú nebezpečenstvo pre slobodnú spoločnosť. Bez takejto revidovanej koncepcie našich spoločenských cieľov sa i naďalej povlečieme smerom, ktorým by nás jednoznačný socializmus vliekol iba trochu rýchlejšie.

F. A. Hayek

1 Najreprezentatívnejším príkladom britskej kritiky tejto knihy z ľavicového hľadiska je pravdepodobne zdvorilá a úprimná štúdia pani Barbary Woottonovej Freedom under Planning (Sloboda v podmienkach plánovania), Londýn, George Allen & Unwin, 1946. V Spojených štátoch sa často cituje ako účinné vyvrátenie mojej argumentácie, hoci sa nemôžem zbaviť pocitu, že nejeden čitateľ musí získať dojem, že, ako to vyjadril jeden americký recenzent, „kniha v zásade potvrdzuje Hayekovu tézu” (Chester I. Barnard, Southern Economic Journal, január 1946).

2 Vtedy som ešte nevedel, ako neskôr pripustila osoba spolupracujúca s jednou z nakladateľských firiem, že to bolo zrejme spôsobené nie pochybnosťami o úspechu knihy, ale politickými predsudkami, ktoré zachádzali tak ďaleko, že označovali knihu ako „nevhodnú pre publikovanie v renomovanom nakladateľstve” (viď v tejto súvislosti tvrdenie Williama Millera citované W. T. Couchom v „The Sainted Book Burners”, The Freeman, apríl 1955, str. 423, a tiež William Miller, The Book Industry: A Report of the Public Library Inquiry of the Social Science Research Council, New York: Columbia University Press, 1949, str. 12).

3 Nemálo z toho bolo dôsledkom zverejnenia zostručnenej verzie tejto knihy v Reader’s Digest, a ja by som chcel na tomto mieste zložiť verejný hold redaktorom tohto časopisu za nesmierne obratný a taktný spôsob, ktorým to vykonali bez mojej pomoci. Je nevyhnutné, že zhustenie komplexného argumentu do púheho zlomku jeho originálneho rozsahu vedie k určitým zjednodušeniam, avšak urobiť to bez skreslení a lepšie, než by som to bol schopný urobiť sám, je pozoruhodným výkonom.

4 Každému čitateľovi, ktorý by chcel spoznať ukážku nadávok a invektív, aké sú pravdepodobne unikátne v dnešných akademických diskusiách, odporúčam prečítať si od profesora Hermana Finera jeho spis Cesta do reakcie (Road to Reaction, Boston: Little Brown & Co., 1945).

5 Najúčinnejšou z nich bola bezpochyby kniha George Orwella 1984. Jej autor predtým priaznivo recenzoval Cestu do nevoľníctva v The Observer z 9. 4. 1944.

6 Individualism and Economic Order (Individualizmus a ekonomický poriadok), Chicago, 1948.

7 The Counter-Revolution of Science (Kontrarevolúcia vedy), Glencoe, Illinois, 1952.

8 Predbežný náčrt môjho pojatia tejto tematiky publikovala Egyptská národná banka v podobe štyroch prednášok nazvaných The Political Ideal of the Rule of Law (Politický ideál panovania zákona), Káhira, 1955; jeho úplná verzia vyšla v roku 1960 pod názvom The Constitution of Liberty (Ústava slobody).

9 L. J. Barnes, Youth Service in an English County: A Report Prepared for King George’s Jubilee Trust (Služby pre mládež v jednom anglickom okrese: správa pre Výročný fond kráľa Juraja), Londýn, 1945.

10 Alexis de Tocqueville, Democracy in America, časť II., kniha IV., kap. vi. Musí sa prečítať celá kapitola, aby sme si uvedomili, s akou prenikavosťou bol de Tocqueville schopný predvídať psychologické dôsledky moderného sociálneho štátu. Mimochodom práve de Tocquevillovo časté poukazovanie na „nové nevoľníctvo” dalo podnet pre názov tejto knihy.

11 The Socialist Tragedy (Londýn: Latimer House, Ltd., 1949), str. 241 a 242.

12 V článku v čísle z 19. júna 1954, v ktorom sa diskutuje o Správe o verejnej ankete o práve disponovať pôdou... (Report on the Public Inquiry Ordered by the Minister of Agriculture into the Disposal of Land at Crichel Down, Cmd. 9176; Londýn: H. M. Stationery Office, 1954); ide o dokument, ktorý si zasluhuje, aby si ho čo najpozornejšie preštudovali všetci tí, čo sa zaujímajú o psychológiu plánovacej byrokracie.

13 G. W. Keaton, The Passing of Parliament (Smrť parlamentu), Londýn, 1952.

14 Ordeal by Planning (Londýn: Macmillan and Co., 1948).

Koniec ukážky

Table of Contents

Cesta do nevoľníctva po dvanástich rokoch