Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Láska k nepříteli

Vydání první

Copyright © 1999 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2022. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Taming Rafe vydaného

nakladatelstvím Avon Books, an Imprint of HarperCollinsPublishers,

New York v roce 1999

Český překlad © 2016 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2016 Martina Černá

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0395-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0396-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Suzanne Enoch

Láska k nepříteli

(ukázka)

Věnováno opět mé sestře Nancy,

která mě nutí k historické přesnosti,

i když se mi nechce

Prolog

„V tomhle podniku lije jako z konve,“ stěžoval si Rafael Michelangelo Bancroft, přičemž si otřepával mokrý rukáv a už potřetí si stěhoval židli. „V Africe bylo větší sucho i v monzunovém období.“

Zpola naplněná vědra zachycovala vodu, protékající na mnoha místech do chatrné herny. Nad střechami Covent Garden burácel hrom a blesky osvětlovaly provlhlou klientelu, jež našla přístřeší v podniku zvaném Jezábelin harém.

„Tak proč ses vracel do Anglie?“ zeptal se Robert Fields. Položil na stůl svou sázku.

Rafe pokrčil rameny. „Už jsem viděl celou zemi, takže nemělo valný smysl ten zážitek opakovat. Mám dost velkou zásobu historek o Africe, aby mi to nějaký čas vydrželo.“

„Včetně té o těch zatracených Zuluech, co se tě pokoušeli servírovat k snídani – tu mám nejraději,“ ozval se třetí karbaník.

Rafe si dlouze lokl portského. „Děkuju ti, Francisi,“ opáčil suše.

Francis Henning se usmál, kulaté tváře zardělé alkoholem. „Vím, jak ti je. Vyrazit na velkolepé dobrodružství a nevnímat ty zatracené problémy, co tam na tebe čekají, dokud se tě nepokusí skolit nebo sežrat.“

„A co problémy, které na tebe čekají doma?“ zeptal se Rafe napůl vážně.

„To jsou problémy, o nichž aspoň víš.“ Francis si poklepal na prsa. „Dej na mou radu. O velkolepých dobrodružstvích se hezky vypráví, ale jinak nic moc. Cesta k dobrému životu je trpělivost, Bancrofte. Pomalá, jednoduchá, bezpečná trpělivost.“

Rafe se slabě pousmál a přejel pohledem Henningův nový, dobře padnoucí šedý kabát a smaragdovou jehlici, zapíchnutou v nákrčníku. „Trpělivost… Já si říkal, že dnes večer vypadáš obzvlášť napakovaně.“

Francisův úsměv se ještě rozšířil. „Tomu bys nikdy nevěřil, Rafe – nakonec se ukázalo, že jsem přece jen babiččin nejmilejší příbuzný. Stařenka v lednu natáhla bačkory a odkázala mi dva tisíce liber!“

„Doufám, že ti nevadí trochu se s námi o ně podělit, Henningu,“ poznamenal Fields přes stůl, zatímco sir William Thornton v koutě zvracel do jednoho z věder s dešťovou vodou. „Dobrý bože, ovládej se, Thorntone, ano?“

Rafe se zachechtal. „Mám dojem, že to asi nejde, Roberte.“

„Cože? Aha. No, u všech hromů, Henningu, vsadil bys laskavě?“

Rafe už se tak dobře nebavil. Štěstí ve hře mu od návratu z Afriky příliš nepřálo, ačkoliv po pravdě řečeno měl za cíl spíš nějak se zaměstnat a vyhnout se otci než zvýšit své příjmy. Nyní však už jeho ztráty dosahovaly výše apanáže z minulého měsíce a začínal si uvědomovat, v jak truchlivé situaci se ocitl.

Čtvrtý člen kvintetu položil svou sázku na stůl a upravil si pěkně napomádovanou kadeř černých vlasů. „Mně nikdy žádná trpělivost nepomohla,“ zabručel a nejistě pohlédl na Rafea.

Nigel Harrington to dělal celý večer a už to začínalo být únavné. „Bancroft,“ pronesl předtím se zbožnou úctou, když je Robert navzájem představoval, jako by se právě osobně setkal s Rhodským kolosem. Stejně uchvácena byla přinejmenším aspoň jejich vysoká, rusovlasá hostitelka. Být druhým synem vévody z Highbarrow byla většinou velká otrava, ale taky nebyl takový idiot, aby to neuměl využít ve svůj prospěch.

Položil rusovlásce do dlaně deset liber. „Na sedmičku, buď tak laskavá,“ zaševelil.

Lydia se zachichotala a položila sázku tam, kam si přál. Pak se mu znovu uvelebila na klíně a vrátila se k ožužlávání jeho lalůčku. Uplynuly už dva roky od posledního večera, který strávil v Jezábelině harému, a nebýt zábavy s Henningem a Fieldsem, již by před časem odešel vyhledat výnosnější hru. Harém už dávno přestal být shromaždištěm ultraboháčů.

Francis se naklonil ke straně. „Prý jsi prodal hodnost, Rafaeli. Armáda už je pro tebe moc krotká?“

„Budeš teď úředničit u svého papá? Nebo mu pojedeš sčítat dobytek?“ chechtal se Robert. „Aha, už vím – mohl by ses dát na kněžství, co ty na to? Otec Rafael.“

Rafe přimhouřil oči. „Velmi zábavné.“

Lydia se zamračila. „Neposlouchej ho, lásko. Takového krásného chlapa by byla škoda.“

Sjela mu prstem po dlouhé, úzké jizvě, ubíhající od levé lícní kosti k čelisti. Ucukl, uchopil ji za zápěstí a vrátil její ruku tam, kde si předtím pohrávala s knoflíky na jeho vestě. „Žádné strachy, má milá. Něco takového bych si nikdy neudělal.“

„Ale co to tedy bude?“ dotíral Robert. „Jeho Milost nestrpí, aby ses dlouho potloukal po hernách.“

To byla pravda. Současně by však jeho návrat do civilního života po sedmi letech u Coldstreamské gardy otce nesmírně potěšil – což byl nepochybně důvod, proč dosud tuto novinu rodině neoznámil. Podíval se přes stůl. „Hrajete, nebo končíte,Whitingu?“

Hubený švihák položil sloupeček mincí k srdcové sedmičce, vedle Rafeovy sázky. „Hraju, samozřejmě, Bancrofte.“

Rafe ho pozoroval. Kolegu karbaníka poznal na první pohled. A Peter Whiting podváděl. Dělal to tak skvěle, že si toho zjevně nikdo jiný nevšiml.

Ani pozorování Whitingovy techniky a to, že se mu na klíně vrtěla svůdná dívka, ho však nedokázalo rozptýlit od jedné protivné skutečnosti: nudil se. Už zase. Odchod z Oxfordu a nástup do Coldstreamské gardy kdysi působily jako zajímavá výzva, a zpočátku tomu skutečně i tak bylo. Také to mělo tu výhodu, že ten akt byl v jednoznačném rozporu s otcovým přáním. Nosit fešné uniformy a vést nekonečné přehlídky však zdaleka nepředstavovalo takové naplnění, v jaké Rafe doufal.

Rafe to vyřešil tím, že se jako dobrovolník přihlásil do Wellingtonova pluku u Waterloo. Konečně mohl využít něco ze svých těžce získaných znalostí – jenomže pak mu otec rozkázal vrátit se domů, jen co se k Bancroftům donesla zpráva, že byl raněn.

Potom strávil tři dlouhé roky v Anglii, než se konečně pomocí argumentů, přemlouvání a lsti dostal na škuner odvážející prapor vojáků do jižní Afriky. A teď se otci podařilo zbavit ho i této služby. Následovat bude psací stůl – nebo ještě hůř, písařský pult – ale to by ho zabilo.

Tohle kolo faraa vyhráli on a Whiting, jak Rafe celkem s jistotou očekával. Lydia se chichotala a ještě trochu mu poposedávala v klíně, když shraboval svůj podíl výhry. Ačkoliv příliv peněz a Lydiiny pohyby byly příjemné, ani jedno nedokázalo vymazat skutečnost, že jen stěží vyhraje dost velkou částku, aby mohl uniknout – kamkoli jinam než do Londýna a kamkoli, kam nedosáhnou osvícené prsty Bancroftovy rodiny. Vévoda by samozřejmě raději jedl uhlí, než aby dal Rafeovi víc než deset liber na něco tak zbytečného. A jeho starší bratr Quin, vznešený markýz z Warefieldu, by požadoval, aby sepsal nějaký referát o ctnostech rozmanitých osob a zemí a civilizací, na něž kdy narazil.

Rafe se natáhl přes Lydii pro svou sklenku a vyprázdnil ji jedním douškem. Protože si dával pozor, postřehl hbitou výměnu pohledů mezi Peterem Whitingem a rozdávajícím. To už bylo jednoduše příliš. Sám sice počítal karty, ale aspoň to dělal bez cizí pomoci. Zajistit si pomoc bankéře, to bylo prostě a jednoduše hnusné.

Když měli všichni vsazeno, bankéř otočil další kartu. Tentokrát Rafe postřehl pohyb jeho zápěstí a kývl, když Peter Whiting vyhrál rozdání. „Dobrá práce,“ liboval si. „Co říkáte, že bychom si zahráli ještě jedno kolo a pak si dali padla?“

Rafe se naklonil dopředu a ostře vrazil bankéři do brady. Muž s překvapeným heknutím spadl ze židle na podlahu.

„Co to zatraceně děláte, Bancrofte?“ vymrštil se Nigel Harrington.

„Mám za to, že tenhle chlapík nevěnoval patřičnou pozornost svým povinnostem,“ zaševelil Rafe. Zvedl ruku a přemístil Lydii na uprázdněnou židli bankéře. „Tak. Teď prosím všichni přispějí, no, řekněme jedním stem liber do banku, a pak Lydia otočí vrchní kartu.“

„To je značně nezvyklé, Bancrofte,“ protestoval znovu zardělý Harrington.

Francis se zachechtal. „To je u Rafea skoro všechno. Co teď plánuješ, hochu?“

„Asi Indii,“ odpověděl Rafe, bradu v dlani. „Nebo Čínu. Tam jsem nikdy nebyl.“

„A my vám máme financovat cestu?“ Nigel pohlédl nejistě na Whitinga.

„Jen pokud prohrajete. Hrajete, nebo stojíte?“ zeptal se Rafe chladně a posunul přitom peníze na střed stolu.

Mládenec hleděl na oběživo na stole, na bankéře, ležícího v bezvědomí na podlaze, na malou hromádku peněz, která před ním zbývala, a na výraz v Rafeových očích. Olízl si rty. „Nemám stovku liber,“ zamumlal a znovu si sedl.

„Pak tedy dobrou noc.“

Peter Whiting pozoroval druha přes okraj sklenice. „Nejvyšší čas odcapkat domů, co, Nigeli?“

„U všech hromů, Whitingu, nechte toho.“ Harrington se znovu střetl s Rafeovým povýšeným pohledem. „Mám tohle,“ řekl, sáhl do náprsní kapsy a vytáhl silný, mnohonásobně poskládaný kus pergamenu, který položil na stůl.

Whiting se rozesmál. „Dobrý bože, Nigeli. Ty přece jen máš koule!“

„Má to cenu nejméně stovky liber.“ Harrington se sesul na židli a sáhl po portském.

Okamžik ho Rafeovi bylo skoro až líto. Ale navzdory tomu, jak se Harrington hochštaplersky opičil a napodoboval způsoby a oblékání svého šviháckého kamaráda, určitě mu přece bylo dvaadvacet nebo třiadvacet – byl dost starý, aby věděl, že se nemá držet takového hada, jako je Peter Whiting, pokud s ním nechce sdílet riziko.

Rafe přitáhl špičkami prstů pergamen doprostřed stolu, pak si nalil další sklenku portského a pohlédl na Lydii. Usmála se a přejela si jazykem přední zuby. „To by šlo.“

Kapitola 1

„May?“ zavolala Felicity Harringtonová hlasem chvějícím se úzkostí. „May, honem, prosím!“

Dům zasáhl další obrovský poryv větru, až se budova zhoupla. Felicity se držela zábradlí a bála se, že bouře vyvrátí budovu ze základů; doufala, že stará stavba vydrží, dokud se ona a May nedostanou ve zdraví dolů do přízemí.

„Felicity, prší mi do okna!“

„Já vím, miláčku. Ale s tím se momentálně nedá nic dělat. Jenom si vezmi přikrývky a vyspíme se v ranním salonku. Bude to dobrodružství.“

„Tak dobrá!“

„Zatraceně, Nigeli Harringtone,“ cedila Felicity skrz zaťaté, drkotající zuby, „měl bys tady být.“

Ne že by tu její bratr byl co platný; ještě nikdy nebyl. Byly chvíle, jako třeba dnešní noc, kdy si připadala o tisíc let starší než její dvaadvacetileté dvojče. Ačkoliv oba zdědili po matce černé vlasy a tmavé oči, stejně jako May, veškerá podoba tím končila. Matka říkávala, že Nigel zdědil svůj podíl zdravého selského rozumu po otci, což bylo laskavou formou řečeno, že ho nemá ani za mák.

Před pěti týdny propustil Smythe, posledního z jejich sloužících. Pravda, majordomova nepřítomnost jim ušetří tři libry měsíčně, ale pak si vzal Nigel do hlavy, že odjede do Londýna a vyhraje tam v kartách dost peněz na opravu rodového sídla. Navzdory jejím námitkám opravdu odjel a vzal si s sebou jejich kočár, posledního koně a veškerou hotovost – až na tu, kterou si dávala stranou pro případ nouze. Dnešní noc se však podobala spíš katastrofě.

Vítr a průtrž mračen bičovaly staré zdi a trámy na půdě hlasitě sténaly. Prach z omítky se na ni snesl jako vlhký oblak, když nad Forton Hallem zaburácel hrom.

„Felicity!“ zavřískla May.

„Už jdu!“ Uměla si představit, co asi prožívá May, teprve osmiletá a obdařená trýznivě živou představivostí.

Zaklela, když zvedala svou objemnou prošívanou přikrývku přes zábradlí a nechávala ji spadnout na podlahu v hale. Shodila přitom ze stolu jednu z jejich posledních křišťálových váz, až se jemné sklo roztříštilo. Felicity spěchala chodbou k May; přitom se rozbilo jedno okno a zasáhl ji nenadálý studený poryv větru s deštěm, až vykřikla. Chránila si obličej jednou paží a mířila do sestřiny ložnice.

May hbitě vršila oblečení, knihy, hračky a střevíce doprostřed přikrývky, přičemž jí nad hlavou pleskaly v průvanu závěsy a tmavé vlasy jí vlály kolem obličeje jako šílená svatozář. „Felicity, kde je Polly?“ ptala se v panice, hnědé oči vykulené.

„Je dole v ranním salonku, ještě pije čaj s panem Medvídkem. Ukaž, pomůžu ti s tím.“

Poklekla, stáhla všechny čtyři rohy přikrývky k sobě a svázala je. Vlekla ranec do chodby, směrem ke schodům. May ji následovala těsně v patách, oblíbený polštářek si pevně tiskla k hrudi.

„Všechno se úplně promočí!“ naříkala a schovávala obličej do polštáře.

Felicity popadla sestru za paži a vlekla ji ke schodům. „To nic – to uschne!“ Úpění starého západního křídla nabývalo znepokojivého tónu; úzkostlivě vzhlédla ke stropu. Po drsném povrchu se šířily praskliny takovou rychlostí, až mohla jejich růst sledovat pouhým pohledem. „Ach, ne,“ zašeptala a doufala přitom, že si toho May nevšimne a nezpanikaří.

Na úpatí schodů se ocitly právě v okamžiku, kdy se rozlétly domovní dveře. May vykřikla. Jedno křídlo dveří vyletělo z pantů a s bouchnutím dopadlo na podlahu haly, přičemž obě dívky jen taktak minulo.

Vítr skučel jako šílený vlk. Felicity popadla May za rameno a vlekla ji do ranního salonku v novějším východním křídle. Vlasy se jí uvolnily ze spon a mokré pramínky jí bičovaly obličej, takže napůl neviděla. Za nimi zařinčelo další sklo a dům se opět otřásl.

Západním křídlem se rozlehlo zvučné zapraštění. S rachotem silnějším než hrom se celé křídlo opile naklonilo do strany a pak se sesulo. Kolem se rozlétly omítka a sklo a dřevo a voda. Felicity vykřikla, ale neslyšela ani sama sebe.

Aniž by si to uvědomovala, upadla předtím na zem. Jakmile se dům přestal chvět a otřásat, pracně se zvedla, zatímco zápolila se spletí promáčených sukní. „Dělej, May!“ řvala. „V ranním salonku budeme v bezpečí!“

May vrtěla hlavou. „Ne! Taky spadne!“

„Ne, nespadne! Východní křídlo je mnohem bytelnější, May. Nic se nám nestane! Slibuju.“

„To doufám,“ kvílela May, svírající pevně ruku starší sestry.

To já taky. Felicity vzhlédla k temné obloze tam, kde bývala třetina střechy a kde se teď křižovaly blesky. Čert aby vzal Nigela, že utekl. Jestli se brzy nevrátí s penězi, nezbude z Forton Hallu nic, kam by se mohl vrátit.

Rafaela Bancrofta probudil pocit, že mu něco olizuje hruď. Neochotně otevřel jedno oko a spatřil rozcuchanou kštici ohnivě rudých vlasů, sunoucí se k jeho břichu.

„Dobré ráno, Lydie,“ zamumlal, protáhl se a snažil se nevnímat dunění v lebce. „Kde to jsme?“

Zvedla hlavu, aby se na něj podívala, pak se zaculila a pokračovala v cestě směrem dolů. „V mém pokoji, nad Jezábel.“ Lydia se tlumeně zachichotala. „A není ráno.“

Rafe pohlédl k oknu. „Sakra.“ Ačkoliv to, co dělala, bylo velmi příjemné, usoudil, že má ledacos na práci. Ještě jednou se protáhl a začal si sedat, ale pak se k jejím ústům přidaly obratné prstíky. Rafe s blaženým povzdechem znovu ulehl naznak a zavřel oči. Za takový spěch to nestálo.

Posunul se, přitáhl si Lydiiny obnažené nohy k hrudi. Pak si všiml pergamenu Nigela Harringtona na nočním stolku. Sáhl po něm a rozložil ho, aby zjistil, cože to včera v noci podepsal. A potom se posadil tak prudce, až shodil Lydii z úzké postele.

„U všech hromů!“ Lydia seděla, omráčená a nahá, chvilku na podlaze, pak se pracně zvedla a praštila Rafea přes hlavu polštářem.

Rafe jí ho sebral, ránu sotva zaznamenal. „Projev mi trochu úcty, drahá. Zdá se, že jsem velkostatkář.“

„Jsi zatracené hnusné prase, tak je to!“ odsekla hněvivě.

Široce se usmál. „Ale přinejmenším zámožné.“

„Nemyslíš si, že to s tou Čínou myslel vážně, že ne?“

Victoria Bancroftová, vévodkyně z Highbarrow, se obrátila od okna s výhledem na zasmušilou King Street ke svému staršímu synovi. „Ty si to zřejmě myslíš, jinak by ses mi to neobtěžoval sdělovat.“

Quin Bancroft, markýz z Warefieldu, se zamračil a usrkl ze své sklenky madeiry. „Je to absurdní. Dokonce i na něj.“

Pozorovala markýze, když znovu otáčel hlavu, zda neuslyší z chodby kroky své manželky. Oba její chlapci po ní zdědili tříslově plavé vlasy a zelené oči, ačkoliv Rafeovy byly mnohem světlejší – skoro mořského odstínu – s ďábelskou jiskrou, která pocházela z vědomí, že zaujímá přední místo v matčině srdci. „Mluvíš jako tvůj otec.“

„No, mockrát děkuju,“ opáčil Quin dotčeně. „Myslel jsem, že si ráda poslechneš informace, které mi předal Francis Henning.“

Usmála se. „Co je tak absurdního na tom, že Rafael touží cestovat?“

„Má svůj život tady. Je Bancroft, proboha.“

„Mám za to, že se domnívá, že tuhle stránku svého života už prozkoumal ažaž, Quinlane.“

Majordomus zaškrábal na dveře ranního salonku. „Vaše milosti, podává se oběd, mylorde.“

„Děkuji vám, Beeksi.“

Vstala a Quin ji následoval labyrintem pokojů a dveří a chodeb až do obrovské jídelny. „Víš jistě, že se včera nevrátil na noc domů?“ zeptal se.

„Quine, teď mluvíš jako jeho matka. To je moje funkce, domnívám se.“

„Pouze projevuji bratrskou starostlivost.“

„Ano, projevuješ, a je to od tebe hezké, ale co tu má podle tvých představ Rafe dělat?“

Markýz zaváhal. „Kdyby si se mnou sedl a promluvil o tom, určitě bychom přišli na něco, co by si udrželo jeho zájem.“

„Mohl bys ho nechat, aby si něco vyzkoušel na vlastní pěst.“

„Nemohl, pokud to zahrnuje tu zpropadenou Čínu. Je zpátky z Afriky ani ne měsíc, zatraceně; nemohu uvěřit, že už chce zase odcestovat. Proč se mi o tom nezmínil?“

„Patrně se domníval, že by tě to mohlo rozrušit, můj milý.“

Quin přimhouřil oči. „Kdyby mu to v něčem bránilo, nehrozila by mi mrtvice pokaždé, když projde dveřmi.“

Victoria se nemohla ubránit smíchu. „Ale prosím tě, Quine. Někdo musí riskovat.“

„Na to už mám Maddie, tisíceré díky.“

Vévodkyně se zastavila u své židle, pak pohlédla na ostatní, dosud prázdná místa. „Beeksi, přijdou Maddie a Jeho Milost?“

Majordomus přikývl. „Ano, mylady. Jeho Milost požadovala, abych vám sdělil, že přijdou ‚sakra za minutku‘, Vaše Milosti.“

Quin se zasmál a přidržel matce židli. „Maddie ho zase poráží ve whistu. To on nesnáší.“

Zatímco Quin udržoval tok zábavné konverzace, vyhýbal se tím další debatě o bratrově mnohokrát probírané budoucnosti, Victoria pohlédla na hodiny na krbové římse. Rafael se vyskytoval ve městě velmi vzácně a od svého návratu se jim vyhýbal. Zmocnil se jí pocit nejistoty. Už pomáhal porazit Bonaparta, svým kouzlem si našel cestičku do srdcí nejpůvabnějších londýnských dam a vyhrál i prohrál malé jmění v nejslavnějších i nejvíc neblaze proslulých londýnských klubech. Musela se v duchu ptát, co bude na jeho stále se zkracujícím seznamu náročných výzev následovat.

„Vaše Milosti, předejte mi hrad Highbarrow s veškerými pozemky a já zapomenu, že mi dlužíte jedno sto třicet osm milionů liber.“ S veselou jiskrou v šedých očích vplula do jídelny Madeleine Bancroftová. V Rafeově nepřítomnosti jí připadl úkol vnést znovu život do usedlé Bancroftovy rodiny a Victoria ji za to zbožňovala.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog

Kapitola 1