Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

Jennifer Hillier: Řezník

Vydání první

Copyright © 2014 by Jennifer Hillier

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2023. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Butcher vydaného nakladatelstvím

Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York, v roce 2014

Český překlad © 2016 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0398-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0399-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Jennifer Hillier

ŘEZNÍK

(ukázka)

Věnováno Darrenovi

25. dubna 1985

Kdysi to býval hezký obytný dům, ale narkomani to všechno změnili. Staré cihlové zdi pokrývala graffiti a vstupní dveře už zoufale volaly po novém nátěru. Ve většině oken – přesněji v těch, která dosud nebyla rozbitá – visela místo záclon různorodá prostěradla. Dvůr před domem vypadal a páchl jako skládka.

Na Seattle se snášel lehký déšť pokrývající tvář kapitána Edwarda Shanka jemnou sprškou kapiček. Byl to příjemný pocit. Stál nehybně ve tmě, necelých sedm metrů od vchodu do domu. Cítil se naprosto bezpečně, jen mu pod kevlarovou vestou chránící trup bylo trochu horko. Několik dalších policistů čekalo po obou stranách vedle něj, a i když se jej žádný z nich nedotýkal, cítil Shank, jak napětí v jejich tělech vyzařuje do chladného nočního vzduchu.

Tiše k nim promluvil velitelským tónem a ještě o něco pevněji sevřel zbraň. „Nikdo se ani nehne, dokud to neudělám já.“

Jediné světlo v okolí byla žlutá zář vycházející z ničím nekryté žárovky nad vchodem do domu. Pruhovaná kočka s chybějícími flíčky srsti se plížila stínem. Když se ocitla ve světle u vchodu, zastavila se a zavětřila. Dveře domu se otevřely a kočka odpelášila pryč. Ze dveří vyšel muž ve středním věku, při těle a v příliš upnutém tričku spíše dámského střihu, doplněném džínovými šortkami.

Edward Shank se pohnul směrem vpřed a namířil zbraň na hruď onoho muže. „Rufusi Wedgi!“ Jeho zvučný, panovačně znějící hlas se nesl tichou nocí. „Tady je kapitán Edward Shank, policie města Seattle. Ani hnout! Jste zatčen. Klekněte si na kolena a zvedněte ruce nad hlavu.“

Wedge sebou trhl a obrátil se ve směru, odkud uslyšel Edwardův hlas. Jeho levá ruka se sunula k zadní kapse.

Edward bez zaváhání vypálil. Totéž učinili i zbývající čtyři policisté kolem něj.

Palba odhodila Rufuse Wedge dozadu. Muž narazil tvrdě do dveří, načež se sesunul k zemi. Na několika místech na jeho trupu se hned vzápětí objevily rudé krvavé skvrny, jasně se rýsující na bílém bavlněném tričku. Mužova čelist porostlá šedivým strništěm klesla a několik vlhkých pramenů z jeho přehazovačky spadlo přes růžové lesklé čelo. A zatímco mu oči vyhasínaly, dodávalo mdlé žluté světlo žárovky nad ním jeho tváři zlatavou, takřka andělskou zář.

Zajímavý protiklad, pomyslel si Edward a zmocnil se jej takřka pocit viny.

Skoro.

„Dostali jsme ho, kapitáne,“ pronesl kdosi. Edward poznal ten hlas, ale neotočil se, aby se na dotyčného podíval. Nedokázal odtrhnout oči od Rufuse Wedge, a tak jen přikývl, aniž by se ohlédl. „Konečně jsme Řezníka dopadli. Díkybohu.“

Odkudsi ze tmy zamňoukala pruhovaná kočka.

Policisté, kteří zde byli s Edwardem, zamířili spěšně k muži, aby zkontrolovali jeho životní funkce, jak vyžadoval protokol. Zbraně stále v pohotovosti. Kapitán zůstal za nimi. Nehýbal se, kryt tmou, a upíral oči na Wedgeovo mrtvé tělo.

Rufus Wedge, známý rovněž jako Řezník z Beacon Hill, byl po dlouhou dobu nejhledanějším mužem na severozápadním pobřeží Pacifiku. Nyní stíhání dospělo do finále.

Edward zasunul zbraň do pouzdra a pomaličku dlouze vydechl. Utřel si čelo vlhké od deště a vykročil do světla k mrtvému muži. Wedge na něj hleděl prázdnýma skelnýma očima.

„Skončilo to,“ pronesl Edward tiše. Jeho slova nebyla určena nikomu konkrétnímu. Říkal to jen sám pro sebe. „Je konec.“

1

Současnost

Ozdobně vyřezávaný klavír značky Mathushek z roku 1890 byl jedinou věcí, která zůstala v Edwardově domě a měla tam setrvat i nadále. Nepřipadalo v úvahu, že by snad mohl putovat společně s ním do domova pro seniory, neboť tohle zatracené piano vážilo nejméně dva a půl metráku.

Bude se mu po něm stýskat.

Kdysi dávno stál tento nástroj v jednom saloonu kdesi v Texasu. Původně to byl mechanický klavír, pianola, která dokázala bez pomoci lidské ruky zahrát sedmnáct různých melodií, což muselo v oné době působit jako zázrak. Dotyčný saloon byl zavřen poté, co ono místo vystřílel jeden mexický gang. Klavír byl odnesen do domu majitele, kde zůstal až do chvíle, kdy dotyčný zemřel na srdeční infarkt ve chvíli, kdy si to rozdával se svou milenkou, jež bývala v jeho saloonu zpěvačkou. Milenka klavír zdědila a ten zůstal v její rodině až do doby, kdy se ho její dospělí vnuci rozhodli prodat v dražbě. V té době už byl nástroj v hrozném stavu, plný dolíků a škrábanců a kromě toho i rozladěný. Oprava, jež mu vrátila někdejší krásu, trvala skoro rok.

Nebo to aspoň tvrdil muž, který ho zrenovoval a před třiceti lety prodal Edwardu Shankovi za dvojnásobek toho, jakou hodnotu tato věc nejspíš měla. Dotyčný mohl docela dobře lhát, jak už to obchodníci dělávají. Co na tom ale komu záleželo, teď už to bylo stejně jedno.

Ve výklenku, ve kterém míval klavír své místo, byl výhled z okna na ulici Poppy Lane. Edward stál před oknem, pokuřoval doutník s třešňovou příchutí, díval se ven a čekal. Už mu v tomto domě nezbývalo mnoho času a po padesáti letech, po něž byl jeho jediným majitelem, se mu hlavou honily ne právě příjemné myšlenky. Nechtěl se stěhovat, ale v osmdesáti letech pro něj bylo čím dál obtížnější, aby se o dům staral. Byl sice stále v dobré kondici, ale pád, při němž si před měsícem pořádně pohmoždil kyčel, ničemu neprospěl. Všechno hezké musí jednou skončit, ale jakkoli to chápal, současně se toho bál. V čistém okně před sebou viděl slabý odraz sebe sama. Občas se mu stávalo, že vůbec nedokázal poznat řídnoucí čupřinu bílých vlasů a vyschlou vrásčitou tvář, která na něj z okna hleděla.

Rukou, stále ještě silnou, ale pokrytou hnědými skvrnami, pohladil s láskou ořechové dřevo starožitného klavíru. Prstem rozbolavělým od artritidy přejel po vyřezávaných růžích. V kyčli cítil slabou pulzující bolest. Nechtěl si ale sednout. Edwardovi se bude po tomhle domě stýskat. Bude mu chybět tenhle klavír. Všude kolem tady byly vzpomínky na jeho zesnulou ženu i dceru. Stále si pamatoval na svěží vůni jejich jablečného šamponu, když je líbal zezadu na vlasy, zatímco ty dvě hrávaly na nádherném klavíru skladbu „Heart and Soul“. Od té doby už uplynula celá věčnost. A z něj se již za pouhých několik hodin stane oficiálně obyvatel domova pro seniory Sweetbay Village. A od té chvíle budou napříště představovat jedny z nejvíce vzrušujících věcí v jeho životě turnaje v bingu, pořádané vždy v sobotu odpoledne, a makarony se sýrem, podávané každou středu.

Nevěděl, jestli by měl zabít sám sebe, nebo raději někoho jiného.

Povzdechl si. Možná by mohl někdy později v tomto týdnu sednout do auta a vyrazit na lov. Lov mu v minulosti vždycky zvedl náladu. Stále ještě měl starou chatu v Raymondu, třebaže tam už celé roky nebyl a neměl ponětí, v jakém stavu to tam je. Jednoho dne bude i těch osmdesát hektarů hustého lesa v Raymondu patřit Matthewovi.

Zatím tomu tak ale ještě není.

Stočil zrak od okna a přelétl pohledem po stěně nad klavírem. Nyní již byla holá. Zbylo na ní pouze několik ošoupaných míst po zarámovaných fotografiích, které na ní visely. Už je všechny odvezl do toho starobince (vlastně promiňte, do komunity pro aktivní seniory na odpočinku), ale stále přesně věděl, kde visel jeho nejoblíbenější snímek. Byl pořízen onoho dne, kdy mu starosta Seattlu udělil vyznamenání za dopadení nechvalně proslulého Řezníka z Beacon Hill. Bylo to v dubnu 1985. Onoho dne se stal kapitán Edward Shank hrdinou a legendou města Seattlu. Tento případ, jenž byl znám v celých Spojených státech, mu takřka sám o sobě zajistil celou další kariéru. Člověk se nestane policejním náčelníkem, rozdává-li pokuty za překročení povolené rychlosti, nebo za to, že chytá drobné zlodějíčky. Řezník byl jeho životním případem a dodnes byl tu a tam žádán o rozhovory.

Ačkoli zde byl sám, Edward se vesele ušklíbl. Přejel si jazykem po umělém chrupu, který se mu nyní staral o dokonalý úsměv.

V rohu klavíru byla velká prohlubeň. Bolavým prstem přejížděl po drsných okrajích v místech, kde se dřevo naštíplo a popraskalo. Ta prohlubeň tam nebyla dlouho a byla to zatracená smůla, že vůbec existovala, protože jinak byl nástroj ve skvělém stavu. Marisol, jeho nebožka žena, se o něj po celou dobu starala. Pečlivě udržovala klavír v dokonalém pořádku. Pravidelně ho ošetřovala leštidlem na dřevo a jednou za rok zvala profesionálního ladiče.

Klávesy ze slonoviny už byly mírně opotřebované, stále ještě ale měkké na dotek. Edward uměl na klavír trochu hrát, třebaže mu to artritida ztěžovala. Posadil se na koženou sedačku, odložil doutník do keramického popelníku na klavíru a protáhl si prsty. Zvládl to do poloviny Beethovenovy Měsíční sonáty, než ho bolest v prstech donutila přestat.

Zklamalo ho to, ale moc si z toho nedělal. Hudebníkem v jejich rodině byla vždy Marisol. Absolventka Juilliardu a několik let klavíristka ve filharmonii v Seattlu. Až do dne, kdy zemřela, pak vyučovala hře na klavír a Edwardovi stačilo hrát roli pozorného publika. Rovněž jejich dcera Lucy měla talent, jenže ta nežila dost dlouho, aby se nadání zděděné po matce stačilo rozvinout.

V kyčli to pálilo a on si ji opatrně třel dlaní. Znovu se opatrně postavil k oknu. Díval se ven a čekal. Metr devadesát tři, v celé své kráse. Pokud by se chodec kráčející po chodníku podíval vzhůru, spatřil by čilého osmdesátiletého muže stojícího vzpřímeně za oknem, oděného v kostkované košili a vyžehlených kalhotách a s pečlivě učesanými stříbrnými vlasy, kolem nichž se vznášela oblaka dýmu z doutníku. Člověk si musí dávat pozor na to, jak vypadá. Na prvním dojmu záleží ze všeho nejvíce.

Jenže toto deštivé nedělní odpoledne panoval na ulici Poppy Lane klid. Přinejmenším do chvíle, kdy dorazí se stěhovacím vozem vnuk Matthew a jeho kamarádi. Matthew se sem dnes stěhoval a Edward věděl, že jeho jediným úkolem bude vnukovi nepřekážet, dokud si tady mladík všechno nevyloží. Pak vezme všechny kluky na hamburgery, načež už nadobro odjede do domova pro seniory.

Díval se z okna. A čekal. Edward byl policejním detektivem takřka čtyřicet let a trpělivost doopravdy patřila k jeho ctnostem.

Bílý stěhovací vůz firmy U-Haul se konečně vynořil zpoza nároží a kodrcal po ulici. Za ním jej následovalo osobní auto. Kluci už byli tady. A zanedlouho nastane chvíle, kdy on odjede.

Ta představa vyvolávala, přinejlepším, smíšené pocity.

Ještě jednou se rozhlédl kolem sebe a Edwardův pohled naposledy spočinul na starožitném klavíru. Vzpomínky na Marisol byly najednou zase zpátky a oči se mu zamžily. Bože, jak mu jeho žena chyběla. Těch posledních několik měsíců bez ní už to byl úplně jiný dům. Natáhl ruku a znovu se dotkl prohlubně na boku klavíru, která tam zůstala od toho, jak jí před čtyřmi měsíci o klavír rozbil hlavu.

Aspoň že dokázal i navzdory artritidě z vyřezávaných růžiček smýt všechnu tu krev, než zavolal na tísňovou linku 911.

Člověk po sobě musí vždycky pořádně uklidit, když někoho zabije.

2

Tři věci miloval Matt ze všeho nejvíc na světě: adobo, Seahawks a Samanthu. Neměl pocit, že by snad byl za pitomce, pokud jmenuje svou přítelkyni až na třetím místě. Aspoň je upřímný. Většina chlapů to nesvede, a proto taky tolik vztahů skončí krachem (jak si myslel podle svého ne tak úplně skromného názoru).

Adobo bylo tradiční filipínské jídlo obsahující velké množství octa, sójové omáčky a česneku. Každá rodina (vlastně ne, ve skutečnosti každý Filipínec) má svůj vlastní a jedinečný recept. Žádné dvě verze tohoto pokrmu nikdy nechutnají naprosto stejně. Mattův recept byl založený na verzi jeho filipínské babičky – jeho loly. Dělávala ho tak v době, kdy vyrůstal. Dávala do něj třtinový cukr, bobkový list, celý pepř a tajné ingredience, které si Matt jednou odnese do hrobu. Adobo bylo koneckonců jeho erbovním jídlem. Pokrmem, díky němuž se jeho pojízdné občerstvení stávalo každou neděli nejoblíbenější zastávkou pro návštěvníky fremontských potravinářských trhů. A právě tento pokrm mu rovněž umožnil, aby si otevřel uprostřed Seattlu vlastní restauraci. Nesla samozřejmě nejpříhodnější ze všech názvů: Adobo.

Matt zdědil výšku a robustní postavu po dědečkovi. Osobní vlastnosti, láska k jídlu a k vaření zato pocházely beze zbytku od babičky. Marisol Perezová se poznala s Edwardem Shankem v roce 1962. Náčelník tehdy sloužil u amerických vzdušných sil na Clarkově letecké základně na Filipínách. Když později vyprávěl o tom, jak se seznámili, Náčelník rád žertoval, že Filipínky představují nejlepší exportní artikl své země. Znělo to dost hrozně, ale lola se tomu pokaždé smála. Vždycky si myslela, že jí tak manžel skládá poklonu. Matt neměl to srdce, aby jí řekl, že takhle to dědeček nemyslí.

Restaurace byla jeho celoživotním snem a Matt dřel, aby se stala skutečností. Nakonec se mu tvrdá práce vyplatila. Pojízdná občerstvení na pravidelných trzích týden co týden triumfovala, pak o něm vyšel velký článek v časopisu Seattle a objevil se i v Bon Appétit. Několik jeho receptů (nikoli samozřejmě na jeho adobo – ten zůstal tajný) bylo publikováno v časopise O. Objevily se i v magazínech People a v Martha Stewart Living. Jeho pojízdná občerstvení už kromě toho natáčeli také pro populární pořad Jak se najíst na kolech na kanálu Food Network.

Což byl nejspíš důvod, proč o něm chtěl kanál Fresh Network – největší konkurent Food Network – natočit reality show. A proč ne? Když je člověk nadšený pro to, co dělá, všichni ho chtějí a Matt neměl problém mluvit o svém úspěchu. V jeho podnikání nebylo místo pro pochybnosti. Což platilo koneckonců i pro další oblasti jeho života. Babička, kéž odpočívá v pokoji, v něj vždycky věřila. A to dokonce i tehdy, když Náčelník – trvale zklamaný, že se jeho vnuk nerozhodl pro kariéru u policie – nevěřil. Matt si vždycky jen přál, kéž by lola žila dost dlouho, aby viděla, jaká je z něj hvězda. Byla by nejpyšnější filipínskou babičkou v historii.

Když nyní zdědil dům prarodičů, bylo to jako třešnička na dortu. Narodil se v tomto domě a vyrůstal zde. A představa, že se sem zase nastěhuje, mu připadala jako něco naprosto správného.

Když Matt pověděl své dívce o dědečkově rozhodnutí odstěhovat se do domova pro seniory a nechat mu dům na Poppy Lane, skutečný dům se zahradou, s krbem a se čtyřmi velkými ložnicemi, začala ho Sam v duchu okamžitě zařizovat. Automaticky předpokládala, že muž, s nímž tři roky chodí, chce posunout jejich vztah na novou úroveň a že ona sama je součástí Mattova plánu, v jehož rámci opustí staromládenecký byt, jenž si pronajímal v Belltownu, aby se přestěhoval do nádherného starého viktoriánského domu ve čtvrti Sweetbay, kde je tráva zelenější, příjmy vyšší a všichni tam jsou ženatí a mají dvě děti a psa.

Nemohla se více mýlit.

Matt především nebyl připravený na to, že by měl mít v nejbližší době děti. Vždyť měl ksakru jen sotva dost času na Elma, svého pět let starého habešského kocoura.

Zadruhé nebyl připraven ani na společné bydlení. Právě v tuto chvíli nechtěl Matt bydlet s nikým dalším, dokonce ani se Sam ne. Spolubydlící měl na koleji a rozhodně ho nepřitahovalo, že by se měl o životní prostor dělit ještě s někým dalším. Nemohl se dočkat, až se bude moci roztáhnout podle libosti, až si bude vařit sám pro sebe v opravdové kuchyni a až si koupí skoro urážlivě velký nerezový gril na sešlosti, které bude pořádat na zahradě. Docela jistě netoužil po pastelově laděných prostěradlech, po obývacím pokoji vonícím po vanilkových svíčkách a po podlaze v koupelně plné dlouhých hnědých vlasů.

A konečně – bylo pro něj skutečně důležité, aby tohle všechno udělal sám. Vždycky to tak cítil a už ho unavovalo, když to musel všem vysvětlovat. Náčelník odmítal, že by si snad od Matta za dům cokoli vzal. Tvrdil, že by ho stejně jednou zdědil, ale Matt by si s radostí zařídil i hypotéku, kdyby si to tak dědeček přál. Nechtěl si připadat jako někdo, komu spadl do klína nezasloužený příjem. Nevěřil na to, že k cílové pásce lze dojít zkratkami.

Možná to přeháněl, ale skutečně to tak cítil. Vysvětlení, které nabídl Sam, znělo samozřejmě o poznání jemněji.

„Existují věci, které musím udělat sám, a tohle je jedna z nich.“

Taková slova Sam zabolela. Nejspíš víc, než dala najevo. Prohlásila ale, že to chápe, a nechala vše být. Aspoň na jistou dobu. Jak ale plynuly týdny a ona ho poslouchala, jak vypráví o domě a o všech renovacích, které má v plánu provést, argumentovala stále výmluvněji, proč pro ně nastal právě nyní ten pravý okamžik, aby žili společně. A proč si je ona jistá, že jsou oba dva na takový další krok připraveni.

„Milujeme se a jsme spolu tři roky. Já jsem bezúhonná, finančně odpovědná a miluji se s tebou třikrát týdně,“ prohlásila Sam. Leželi v jeho posteli. Nazí a zpocení. „Nechápu, čeho se bojíš. Já tě přece nežádám o prstýnek.“

Horší načasování si ale nemohla vybrat. Věděla zatraceně dobře, že z něj právě vypumpovala všechny použitelné tělesné tekutiny, a musela znovu načít zase tutéž konverzaci.

„Já se nebojím.“ Matt si dával pozor na tón, jakým mluvil. Neměl náladu na to, aby se hádal. Upřímně řečeno neměl ani sílu. „Nejde o tebe nebo o nás. Jedná se o mne. Já to potřebuji udělat. Po deseti letech, kdy jsem sám dřel a nikdo mi nepomáhal, se věci konečně hýbou směrem, jakým chci. A já potřebuji, abych to všechno dál dělal sám.“

„Takže já do toho nemám vůbec co mluvit?“ Sam se lepily zpocené vlasy k obličeji. Tváře měla ještě zarudlé. Napadlo ho, že i když je tak rozčílená, je stále zatraceně sexy.

„Upřímně… Já ani nechápu, proč by to mělo být jinak.“ Mattovi se svíralo srdce z raněného výrazu v její tváři, ale měl pocit, že ho zahnala do kouta a že je bezbranný. Přetáhl si prostěradlo přes nahé tělo. „Neber to tak. Takhle jsem to nemyslel. Snažím se tím jenom říct, že mezi mnou a tebou se tím nic nemění.“

„Ale co když já chci, aby se věci změnily?“ zeptala se tiše.

„Jsi pořád moje holka. A já jsem ti stoprocentně oddaný. Jenže tady jsou věci, které potřebuji udělat předtím, než začneme my dva něco měnit.“

„Vždycky se všechno točí kolem tebe.“ S povzdechem se obrátila. „Nevím ani, proč mne to vůbec překvapuje.“

Cukl sebou. Co říkala, byla pravda. A on si nebyl jistý, jak má reagovat. „Buď trpělivá, prosím,“ pronesl nakonec. „Dospějeme k tomu.“

Stáhla prostěradlo ze svého nahého těla a zamířila do koupelny. „Já už jsem dospěla,“ pronesla.

O několik dnů později zatáhla Sam do jejich pokračujícího sporu Jasona. To už byla poslední kapka. Jason Sullivan byl Mattův nejbližší kamarád, ale Sam ho znala ještě déle než on. Ti dva se přátelili od dětství a on pro ni byl jako starší bratr. Velký, neomalený a vlezlý brácha. Pověděla Jasonovi všechno a jejich společný kamarád, který občas nebyl tak úplně neutrální, souhlasil se Sam. Jason, za normálních okolností pohodový a nepředpojatý kluk, měl podle všeho naprosto jasný názor, pokud šlo o vztah mezi Mattem a Sam.

„Existuje spousta z finančního pohledu dobrých důvodů, proč byste se vy dva měli sestěhovat k sobě.“ To, co Jason říkal, znělo až k vzteku racionálně. Seděli jako vždy na stadionu CenturyLink Field, na sedačkách u čáry vyznačující na fotbalovém hřišti vzdálenost padesáti yardů. Tahle místa měli díky faktu, že Jason hrával za Seahawks tři roky jako zadák. Ačkoli jeho kamarád pověsil NFL před čtyřmi roky na hřebíček, fanoušci Jaseho dosud poznávali a chodit s ním kamkoli na veřejnost bylo vždy naprosté utrpení. Hawks právě prohrávali 17:14 s Niners a Matt nedokázal uvěřit, že ze všech lidí na světě je právě Jason Sullivan schopen zahájit během fotbalového zápasu rozhovor na téma vztahu mezi ním a Sam. Rouhání. Žvýkal hranolky s česnekem a snažil se potlačit podráždění, které v něm vyvolával kamarádův hlas pronášející dobře míněná slova.

„Má k dispozici peníze na rekonstrukce, které chceš udělat. Může platit polovinu účtů a je skoro stejně dobrá kuchařka jako ty,“ řekl Jason, zatímco na prstech odpočítával jednotlivé body. Jeho hlas zněl podobně, jako když mluvila Sam. „A je cvok do pořádku, takže bys mohl konečně vyhodit tu divnou ženskou, co jí platíš za úklid. Pomysli jenom na ty peníze, co bys ušetřil. Kámo, za to by bylo další pojízdné občerstvení na celý další rok. Nebo možná další restaurace. Co ty na to?“

Matt si usrkl piva a zmáčkl plastový kelímek, až se pokroutil. Bylo mu jedno, jestli je jeho kamarád bývalý slavný zadák a že si ho lidi kolem nich kradmo fotí na mobily. Vážně zvažoval možnost, že by tomuhle kamarádovi vylil pivo na hlavu. Kdyby nestálo devět dolarů, možná by to skutečně udělal. „Ne. A už se o tom s tebou nechci bavit.“

„Já ti jenom říkám, abys o tom přemýšlel. Všechno v životě ti teď začíná vycházet. Ta pojízdná občerstvení jsou senzace. Restaurace šlape. Máš tady ty lidi z Fresh Network, co ti volali. A teď se budeš stěhovat do velkého domu. Copak nechceš mít někoho, s kým by ses o to všechno mohl podělit?“

„Já už někoho takového mám.“

„Elmo se nepočítá.“

„Asi by s tebou nesouhlasil.“

„Zamysli se nad tím, jak se cítí Sam.“

„Nech to být, Jasi.“

Jason povzdechl. „Už jsi s ní dost dlouho. Ani jsi ji nepožádal o ruku, ale vzal to čert, protože manželství ani mně zrovna teď nepřipadá jako něco extra přitažlivého. Ale ty nechceš ani, aby s tebou bydlela? V tom domě velkém jako prase? Napadlo tě aspoň na chvíli, jestli se náhodou nechováš jako kretén? Musíš jí něco nabídnout. Zásadní rada pro udržení vztahu. Pokud člověk nedá ženským aspoň něco, tak odejdou.“

Matt nic neříkal.

„Je aspoň naděje, že bys to udělal?“

Matt vyškrábl zbyteček česneku ze dna papírového kelímku. Přál si, aby jeho kamarád už konečně sklapl. „Já nevím. Ale tohle jí sakra neříkej.“

„Proč ne? Proč by měla mrhat časem? Ona už se snažila dost.“

„Věděla, co jsem zač, od chvíle, kdy jsme spolu začali chodit.“

„Myslela, že změníš názor.“

Matt chvíli nic neříkal. „Já ji miluju. Ona to ví. A já nechápu, proč by to nemohlo stačit.“ Uvažoval, jestli by neměl říct ještě něco, ale pak se rozhodl, že ne.

Jason zavrtěl hlavou a dlouze si lokl piva. Hlasitě si odříhl. Žena sedící před ním v dresu se jménem Russell Wilson se obrátila a pohlédla na něj. Jason se na ni vesele zašklebil a významně mrkl. Mattovi to připadalo naprosto odporné, ale zabralo to. Ženin pohoršený výraz roztál do úsměvu.

„Můj bože, vy jste Jason Sullivan?!“ vydechla.

„Přesně tak, madam.“

„Můžu se s vámi vyfotit?“

„Samozřejmě.“

Žena podala mobil Mattovi, jenž se zdržel toho, aby obrátil oči v sloup, ačkoli by to nejraději udělal. Takové věci se děly stále. Udělal jim společnou fotku a žena se zase otočila a začala vše líčit kamarádce vedle sebe.

„Sam je fajn holka,“ promluvil znovu Jason, který navázal na předchozí konverzaci. „Prostě o tom jenom pouvažuj. O nic víc tě nežádám. Ne že bych kdy pochopil, co na tobě vlastně vidí. To jen tak na okraj.“

„Je se mnou, protože jsem fešák,“ odsekl Matt a sevřel čelist. Dav zaburácel, když se domácím podařilo skórovat. „A mimochodem, já si zase nevšiml, že bys ty navlékl Lily prstýnek.“

„Jmenuje se Lilac, tupče. A známe se teprve tři měsíce. To je něco úplně jiného.“

„A Rachel?“

„Krátký románek. To nemohlo nikdy nikam vést.“

„A co Susan?“

„Suzanna. A ta už byla vdaná. Měla dvě děti.“

„Vážně?“ Matt se neudržel a rozesmál se. Na jeho kamaráda bylo těžké se vydržet zlobit. „To jsem nevěděl. Kdo z nás je tady vlastně za idiota?“

„Ty. Sam patří k těm dobrým. A ty to chceš všechno podělat.“

Mattovy tváře najednou zrudly a sevřel pěst. Jason sklopil pohled.

„Tak co, udeříš mě?“ zeptal se tiše. „Myslel jsem, že tohle je už za námi.“

Matt donutil sám sebe, aby se uvolnil. „Je.“

„Fajn. Jsem rád, že ty lekce, na které jsi chodil, nebyly pro nic a za nic.“

Matt stiskl zuby a neodpovídal. Po pravdě řečeno toho nebylo mnoho, co by se dalo říci. V minulosti se až příliš často přestával ovládat a po jedné hospodské rvačce a noci strávené ve vazbě musel před rokem chodit na třítýdenní kurz sebeovládání. Náčelník musel tahat v zákulisí za všechny nitky, aby ho zachránil před pobytem ve vězení. Nejednalo se o něco, nač by byl právě hrdý.

Nakonec řekl Jasonovi: „Myslel jsem, že jsi na mé straně.“

„Já jsem na straně vás obou.“ Jason si povzdechl a mávl rukou. „Víš co? Já se snažil a mám toho už tak akorát. Jsem z toho unavený. Kup mi pivo a já sklapnu. Bůh ví, že to bude nejlepší pro nás oba.“

A tím to v podstatě skončilo. Matt nevěděl, co Jason pověděl po zápase Sam, ale ta už pak všechno jednou a provždy vzdala, což Matt kvitoval s pocitem vděku.

3

Dědečkův dům stál v centru Sweetbay, jedné z nejstarších a také nejvyhledávanějších čtvrtí v Seattlu. Čtvrť se rozkládala kousek na severozápad od centra, na malém cípu země vyčnívajícím do zálivu Puget Sound. Jen nemnoho domů zde nemělo výhled na moře. Domy zde představovaly směsici tudorovského, viktoriánského a ještě takzvaně „řemeslnického“ stylu. Kolem všech se rozkládaly dokonale udržované trávníky poseté zářivými květinami a ohraničené dokonale zastřiženými keři. Stromy o celá desetiletí starší než Matt lemovaly ulice, a když v letním dni vítr od moře rozhýbal listy na větvích, zdálo se, jako kdyby celá čtvrť voněla bohatstvím.

Pokud byste položili některému ze starousedlíků otázku (a v této čtvrti jich žila spousta), kde bydlí, odpověděli by „ve Sweetbay“, a ne „v Seattlu“, jako kdyby to bylo naprosto samostatné město. Čtvrť měla vlastní zónu s obchody, kino a směsici kaváren a restaurací. O sobotách se zde konaly dokonce i farmářské trhy (ne dost velké, aby měl Matt důvod na ně vyrážet se svými food trucky, ale i přesto byly roztomilé). Takřka vše se zde nacházelo v docházkové vzdálenosti. A co bylo nejlepší ze všeho? Ze Sweetbay se dalo dojet za pouhých deset minut autem do centra Seattlu, díky čemuž se z tohoto místa stala ideální lokalita pro yuppies, kteří si mohli dovolit dům ve městě.

Ačkoli se z bytu v Belltownu přestěhoval do domu ve Sweetbay teprve před několika dny, stačil si Matt už koupit novou postel v obchodě Restoration Hardware. Právě ona se nacházela uvnitř druhého stěhovacího vozu, který si tento týden najal u firmy U-Haul.

Stěhovací vůz byl zbrusu nový a nijak zvlášť velký. Dokázal tudíž snadno manévrovat na stromy lemované Poppy Lane. Jason a další Mattův kamarád, PJ Wu, který byl rovněž zástupcem šéfkuchaře v restauraci, jeli za pronajatým vozem v Mattově dodávce. Postel byla těžká, a kdyby ji tahal sám, ztrhal by se. Matt nespěchal a respektoval všudypřítomné výstražné tabule s nápisy PŘEKROČENÍ POVOLENÉ RYCHLOSTI OHROŽUJE NAŠE DĚTI. Zajímavé na nich bylo, že ve Sweetbay by se jen sotva nějaké děti našly. Více smyslu by dávalo rozmístit po okolí tabule s výstrahou NEPŘIMĚŘENOU RYCHLOSTÍ OHROŽUJETE STARÉ PÁPRDY.

Zajel k domu, zařadil zpátečku a zacouval se stěhovacím vozem do poloviny Náčelníkovy příjezdové cesty. Sám pro sebe se usmál, když jej napadlo, jak dlouho to asi bude trvat, než přestane o tomto domě uvažovat jako o dědečkově. Veškeré papírování bylo vyřízeno předchozího dne a dům byl nyní veden oficiálně na Mattovo jméno. Připadalo mu to naprosto správně. Koneckonců tady vyrostl. Jeho prarodiče ho vychovávali poté, co mu ještě nedospělá matka umřela na předávkování drogami. On byl tehdy ještě nemluvně.

Vystoupil z vozu, podíval se na viktoriánský dům a cítil, jak ho zalévá pocit klidu a míru. Už byl takřka u cíle. Měl téměř všechno, co chtěl. A tenhle dům představoval další dílek ve skládance Mattova osobního úspěchu. Domove, sladký domove.

Dodávka stála u krajnice a Matt se obrátil za Jasonem a PJ, kteří se čemusi smáli.

„Tohle není zrovna chatrč, kámo,“ prohodil PJ Wu. Vystoupil z dodávky, vyfoukl ze žvýkačky bublinu a nechal ji prasknout. Byl to nepříjemný zvuk a Matt se zadíval na růžový chuchvalec na kamarádově jazyku. PJ popošel na trávník a s úsměškem poplácal Matta po rameni. Oba zvedli pohled k domu. „Jase mi říkal, že to tady vypadá senzačně, ale nenapadlo mě, že to bude tak zatraceně velké. Co budeš dělat se vším tím místem?“ PJ znovu udělal bublinu, pak si odkašlal, žvýkačka mu vylétla z pusy a přistála v trávě.

Matt se zamračil. Pohled na růžový žmolek žvýkačky na dokonale zastřiženém trávníku působil hrozně. „To jako myslíš vážně?“ pronesl a ani se nesnažil zakrývat podráždění. „To se neumíš vůbec chovat? Seber ten hnus.“

„Cože?“

„Neplivej mi tady tu odpornou žvýkačku na trávník. Řekl jsem, abys to sebral.“

PJ zamrkal a ustoupil o krok dozadu. „Kámo, no tak, uklidni se.“ Sehnul se a zvedl žvýkačku. Držel ji opatrně mezi palcem a prostředníkem, i když byla jeho. Pak se obrátil a hodil ji do kanálové mřížky u obrubníku. „Je to jenom žvýkačka. Taky jsi to mohl říct vlídněji.“

„Já nemusím prosit, aby to znělo hezky. A když jsme u toho, tak já nemusím vůbec prosit.“

„Brzdi.“ PJ svraštil obočí nad tmavýma očima. „Takhle se mnou nemluv. Dneska pro tebe nepracuji. Zatraceně, kámo. Já jsem tady jako tvůj kamarád, a ne jako zaměstnanec. Přišel jsem ti pomoct. Už jsi zapomněl?“

Matt jen odfrkl. „Když mi pomáháš, beru tě jako kamaráda. Když vaříš v mé restauraci, tak tě za to platím. A když pliveš hnusné žvýkačky na můj trávník, chováš se jako debil.“

„Ty mi říkáš, že jsem debil? To si děláš srandu?“ PJ narovnal ramena a popošel k němu o krok blíž. „S čím máš do prdele problém?“

Matt se zasmál, ale v jeho smíchu nebyl ani náznak veselí. PJ byl o deset centimetrů menší a mohl vážit o patnáct kilo méně než on. Matt by ho klidně zmlátil. „Ty jsi můj problém, ty pako. Už nikdy nenechávej žádný svůj bordel na mém trávníku.“

„No teda.“ PJ úžasem pootevřel pusu, ale než stačil říci cokoli dalšího, zasáhl Jason. Vsunul se mezi ně a vzal je oba kolem ramen.

„Ale no tak, hoši. Nechte už toho.“ V Jasonově klidném hlasu zněl jako obvykle sarkasmus. „O co se tady hádáte? Mým jemným uším se nelíbí tak hrubá mluva. A dneska máme šťastný den. Nebo ne? Takže mi, prosím vás, řekněte, že se vážně nebudeme hádat kvůli žvýkačce. Copak jsme nějaké malé holky?“

„To pověz tady svému kamarádovi, Jase.“ Tvář PJ pořád ještě plála vztekem. Setřásl Jasonovu ruku z ramene. „To on by se měl zamyslet nad svým chováním.“

„Jak to vidím já, mohli byste být malé holky všichni.“ Chraplavý hlas, od přírody hlasitý a panovačný, k nim dolétl přes trávník. Všichni tři překvapeně zvedli pohledy. Spatřili Edwarda Shanka stojícího v otevřených dveřích. V ruce držel zapálený doutník a kolem něj se šířilo aroma kouře a třešní. „Jste jako parta pičičand. Stojíte tady a hádáte se kvůli žvejce. To se mě snažíte ztrapnit před veškerými sousedy?“

Jako kdyby to byla nějaká narážka, všichni tři se narovnali. Jason spustil ruce z ramen kamarádů a uhladil si vlasy. PJ se přesvědčil, jestli má tričko zastrčené do kalhot. Náčelník tak na lidi působil, ať si to sami uvědomovali nebo ne.

„Náčelníku…“ Matt udělal krok od PJ a Jasona. „Neuvědomil jsem si, že tady jsi.“

„Udělal jsem si procházku. Je hezky. A pořád ještě mám klíč.“ Starý muž vytáhl z kapsy svazek klíčů a zatřepal jím. „Nebo jsem měl předem zavolat? Možná bych měl. Vypadá to, že jste si to tady chtěli, hoši, spolu rozdat.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog

1

2

3