Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Mia Sheridan: Kylandovo vykoupení

Vydání první

Copyright © 2015 by Mia Sheridan

This work was negotiated by Bookcase Literary Agency on behalf

of Rebecca Friedman Literary Agency

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2025. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Kyland

Český překlad © 2016 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Fotografie na obálce: Shutterstock

Design obálky: Mia Sheridan

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0404-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0405-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Mia Sheridan

Kylandovo vykoupení

(ukázka)

Tuto knihu věnuji Shirley.

Děkuju ti za to, že jsi můj fanoušek číslo dva

a že jsi přivedla na svět mého fanouška číslo jedna.

PODĚKOVÁNÍ

V prvé řadě bych ráda poděkovala redaktorkám Angele Smithové a Larisse Kahlové za všechny ty hodiny a hodiny práce, které věnovaly této knize a jejímu příběhu. Obě jste pro mě jako sestry a velmi si vašich rad cením. Děkuji za to, že máte rády mě i mé postavy a že od nás vyžadujete jenom to nejlepší.

Děkuji také redaktorce Marion Archerové za rady ohledně stylistiky a gramatiky. Nejen že je díky tobě má práce lepší – mnohem lepší –, ale také je s tebou radost pracovat. (A štve mě, žes mi tuhle stránku nezredigovala, protože je mi jasné, že když jsem ji sepsala sama, musí být plná chyb.)

Děkuji i Karen Lawsonové, která mi pomohla knihu ještě víc uhladit. Moc si cením všech tvých brutálních oprav, protože díky nim je Kylandovo vykoupení mnohem lepší.

Děkuji všem svým betačtenářům, kteří vyšli vstříc napjatému rozvrhu práce na této knize a přečetli ji za pochodu, jmenovitě Cat Brachtové, Natashe Gentilové a Eleně Eckmeyerové (která naprosto oddaně přečetla můj rukopis hned dvakrát). Děkuji Karin Hoffpauirové Kleinové, své kamarádce a odbornici na duševní zdraví, a Nikki Lazarové, která mě vždy povzbuzovala. Ještě jednou děkuji své betačtenářce a spisovatelce A. L. Jacksonové – moc si cením toho, že ses začetla do mého příběhu, když to bylo ještě pořád jen osmdesát tisíc slov nijak neopraveného blábolení.

Znovu děkuji Elle Chardouové za její rychlé opravy. Asi ti nikdy nebudu schopná dostatečně poděkovat.

Velmi děkuji také své agentce Kimberly Browerové. Mám obrovské štěstí, že jsi na mé straně – díky tvému nadšení a lásce k práci je s tebou radost pracovat. Asi se nikdy nenabažím tvých telefonátů, kdy první slova, která vypustíš z úst, jsou: „Sedíš?“

Děkuji všem svým čtenářům a blogerům za jejich recenze, doporučení a podporu – mám vás moc ráda a děkuji.

Mému manželovi… Nedokážu vyjádřit svou lásku a vděk za všechnu práci, kterou jsi do Kylandova vykoupení vložil. Na téhle knize jsme pracovali jako tým. Srdce se mi dme láskou, kterou cítíš k tomuto příběhu. Všechno, co vím o příbězích plných lásky, vím jenom díky tobě.

Legenda o býkovi

Legenda o býkovi vypráví příběh býka Ceruse, jenž osamělý bloudil světem. Přestože nebyl nesmrtelný, většina lidí kvůli jeho neuvěřitelné síle předpokládala, že je.Cerus byl divoký a nespoutaný a byl svým vlastním pánem. Jednoho dne ho bohyně jara Persefona našla, jak pustoší louku plnou květin, a oslovila ho. Její krása a něha býka ukonejšily natolik, že se do ní nakonec zamiloval. Bohyně zkrotila Ceruse, naučila býka trpělivosti a ukázala mu, jak moudře využívat svou sílu.

Na podzim, kdy se Persefona vrací za Hádem, odchází Cerus na nebesa, kde se stává souhvězdím Býka. Na jaře, kdy se Persefona vrací na zem, se na zemi vrací i Cerus, aby se k ní připojil. Persefona sedává na jeho hřbetě a on ji nosívá přes sluncem zalitá pole, na kterých všechny květiny a rostliny rozkvétají pod Persefoniným dotykem.

1. kapitola

Tenleigh

Poprvé jsem si Kylanda Barretta opravdu všimla, když v jídelně vyjídal zbytky z cizího talíře. Odvrátila jsem se, abych ho nepřipravila o sebeúctu. Bylo to instinktivní. Znovu jsem na něj pohlédla, když šel mým směrem ke dveřím a cpal si poslední sousto do pusy. Podívali jsme se na sebe, oči mu na okamžik zaplály, pak je přimhouřil, když jsem se odvrátila. Tváře mi zahořely, jako bych narušila něco hodně osobního. Což taky bylo. Mělo mi to dojít. Taky jsem to už udělala. Věděla jsem, jaký stud to v člověku probudí. Moc dobře jsem znala tu bolavou prázdnotu v žaludku, kterou v pondělí ráno mívá každý, kdo o víkendu hladověl. Podle všeho znal tenhle pocit i Kyland.

Samozřejmě že jsem ho vídávala i předtím. Vsadila bych se, že se na něj už každá holka alespoň jednou přilepila očima, na jeho neuvěřitelně pohlednou tvář a vysoké silné tělo. Ale tohle bylo poprvé, kdy jsem se na něj doopravdy podívala, poprvé, kdy jsem pocítila v hrudi to chvějivé porozumění vůči chlapci, který měl snad vždycky na tváři naprosto ležérní výraz, jako by mu na ničem a na nikom na celém světě nezáleželo. Poznala jsem hodně mužů, kterým bylo všechno jedno, a nechtěla jsem s nimi mít nic společného, protože to vždycky znamenalo jenom problémy.

Očividně se ne všechny holky na naší škole k vidině problémů stavěly jako já, protože kdykoli se v Kylandově blízkosti objevil někdo jiný, vždycky to byla ženská.

Byla to velká škola, sjížděli se sem studenti ze tří městeček. Chodila jsem sem už tři a půl roku a za tu dobu jsem s Kylandem měla společných jenom několik předmětů. Vždycky sedával úplně vzadu a jen zřídka ucedil slovo. Já jsem sedávala vepředu, abych viděla na tabuli – asi jsem byla krátkozraká. Ne že bych teda někdy měla peníze na vyšetření u očního lékaře, natož na brýle.

Věděla jsem, že má dobré známky a že navzdory lhostejnému přístupu musí být chytrý. Ale po tom dni, kdy jsem ho spatřila v jídelně, jsem se na něj už vždycky dívala jinak a mé oči si ho pokaždé našly. Hledala jsem ho v davu na chodbě plné puberťáků, kteří se táhli do tříd jako dobytek, co honáci ženou na zelenější pastviny. Vyhlížela jsem ho v jídelně nebo jsem ho sledovala, když šel přede mnou. Většinou míval ruce vražené hluboko do kapes a venku vždycky skláněl hlavu proti větru. Líbilo se mi, jak se jeho tělo pohybuje, a byla jsem ráda, že to neví. Chtěla jsem se o něm dozvědět víc. Najednou mi jeho výraz přišel spíš ostražitý, než lhostejný nebo vzdálený. Věděla jsem toho o Kylandovi jenom málo. Žil v horách stejně jako já. A očividně neměl dostatek jídla, ale v těchhle končinách nebylo hladových lidí zrovna málo.

Uprostřed zvlněných kopců Kentucky, v krajině dech beroucích panoramat hor, vodopádů a malebných krytých mostů leží Dennville, městečko v Apalačském pohoří, vedle kterého by jakýkoli příměstský slum působil jako zámek z pohádky, kde je beznaděj stejně všudypřítomná jako bílé duby a nezaměstnanost obyvatel je spíš pravidlem než výjimkou.

Moje starší sestra Marlo tvrdí, že Bůh stvořil Apalače a pak vzal rychle nohy na ramena a už se nikdy nevrátil. Něco hluboko ve mně si ale říká, že spíš lidé zklamali Boha, než že by to bylo naopak. Ale co já vlastně vím o Bohu? Ani jsem nechodila do kostela.

Věděla jsem ale, že na místě jako Dennville v Kentucky platí to, co už dávno řekl Darwin: přežije jen ten nejsilnější.

Dennville ale nebylo vždycky tak hrozné místo – dokud byl dennvillský uhelný důl otevřený, rodiny si v těchhle končinách slušně vydělaly, přestože si i tak některé musely vypomáhat státními potravinovými kupony. V těch dobách fungovalo ve městě několik podniků, práci měli všichni, kteří pracovat chtěli, a lidé si také dokázali ušetřit. I ti z nás, kdo žili v horách v maličkém společenství domků, chatrčí a obytných karavanů – ti nejchudší z nejchudších –, mívali v těch dobách dost, aby se uživili. Jenže pak došlo v dole k výbuchu. Noviny o tom psaly jako o nejhorší důlní tragédii za posledních padesát let. Při té nehodě zemřelo šedesát dva mužů, většinou tátové od rodin, které na nich byly závislé. Toho dne přišli o život i Kylandův otec a starší bratr. Kyland teď žil s invalidní matkou v maličkém domku kus od nás. Čím trpěla, to jsem netušila.

Co se mě týče, žila jsem s mamkou a sestrou v malém karavanu pod shlukem několika borovic. V zimních měsících jím profukoval studený vítr a kýval s naším karavanem tak, až jsem se občas bála, že se převrátí. Nějak ale vydržel. Nějak jsme všichni, kdo jsme žili v horách, vydrželi. Zatím.

Jednoho pozdně podzimního dne jsem šla po cestě, která vede k našemu karavanu, přitahovala si k tělu svetr, zatímco mi vítr cuchal vlasy, a zahlédla jsem Kylanda, jak jde kus přede mnou. Najednou kolem mě proběhla Shelly Galvinová, aby ho dohnala. On se otočil a pokyvoval hlavou, když šla vedle něj, reagoval na něco, co mu řekla. V zatáčce mi zmizeli z dohledu a já jsem se ztratila v myšlenkách. O chvíli později, když jsem do zatáčky taky došla, jsem je nikde neviděla, ale jak jsem míjela několik ořechovců, uslyšela jsem, jak se Shelly chichotá. Zastavila jsem se, abych nakoukla skrz křoví. Kyland ji tiskl ke kmeni stromu a líbal ji jako divoké, nespoutané zvíře. Byla ke mně zády, takže jsem viděla akorát jeho tvář. Nevím, proč jsem tam zůstala stát a zírala na ně. Naprosto nepokrytě jsem narušovala jejich soukromí, místo abych šla dál. Ale to, jak Kyland zavíral oči, a jeho divoký, žhavý a soustředěný výraz, s jakým tiskl rty na její, mě nutilo sevřít stehna k sobě a jen vnímat, jak mi v žilách vzplál oheň a sežehla mě touha. Vzal do ruky její ňadro a ona zasténala. I mně ztuhly bradavky, jako bych to byla já, koho se právě dotýkal. Zapřela jsem se dlaní o strom vedle sebe a on ten tichý zvuk asi uslyšel, protože otevřel oči a zadíval se na mě, zatímco ji dál líbal. Tváře se mu propadly, jako by jazykem dělal něco, co jsem si mohla jen představovat. A já si to představovala. Líčka se mi rozpálila horoucím studem, když se naše oči střetly. Nedokázala jsem se ale odvrátit. Přimhouřil oči. Najednou jsem se vzpamatovala a klopýtla, plná ponížení.

A závisti. To jsem však odmítla brát na vědomí. Ne, znamenalo by to jenom problémy, o které jsem neměla sebemenší zájem.

Otočila jsem se a až k našemu karavanu běžela. Trhnutím jsem otevřela plechové dveře, vpadla dovnitř, zabouchla za sebou, svalila se na gauč a jen lapala po dechu.

„Bože můj, Tenleigh,“ ozvala se z kuchyňky máma, která na plotýnce ohřívala, soudě podle vůně, bramboračku. Ohlédla jsem se na ni, zatímco jsem se snažila zklidnit dech. V duchu jsem zasténala, když jsem viděla, že má na sobě noční košilku a přes hruď roztřepenou šerpu s nápisem Miss Kentucké slunce. Vypadalo to, že dnešek bude hodně mizerný den. Z více důvodů.

„Ahoj, mami,“ pozdravila jsem ji. „Venku je zima,“ řekla jsem na vysvětlenou. „Potřebuješ s něčím pomoct?“

„Ne, ne, zvládnu to. Napadlo mě, že bych donesla Eddiemu do města něco teplého. Má rád moji bramboračku a v noci bude chladno.“

Trhla jsem sebou. „Mami, Eddie je dnes doma se svou ženou a rodinou. Nemůžeš mu nosit bramborovou polívku.“

Tvář zahalil mámě mrak, ale pak se na mě rozzářeně usmála a potřásla hlavou. „Ne, ne, on ji opustí, Tenleigh. Není pro něj ta pravá. Miluje jenom mě. Večer mu bude zima. Vítr…“ Dál míchala polévku, něco si tiše mumlala a napůl se pro sebe usmívala.

„Mami, vzala sis dneska léky?“ zeptala jsem se.

Zvedla hlavu a náznak úsměvu zmizel pod zmateným zamračením. „Léky? Ne, zlatíčko, už si léky brát nebudu.“ Potřásla hlavou. „Po těch pilulkách se mi chce vždycky spát… Po těch pilulkách se vždycky cítím divně.“ Nakrčila ten svůj roztomilý nosík, jako by to byl naprosto hloupý nápad. „Přestala jsem je brát. A cítím se báječně!“

„Mami, s Marlo jsme ti už stokrát říkaly, že nemůžeš jen tak léky vysadit.“ Došla jsem k ní a položila jí ruku na paži. „Mami, chvíli se budeš cítit dobře, ale pak ti bude hůř. Sama to přece dobře víš.“

Nadšený výraz jí na vteřinu opadl z tváře, zatímco dál míchala polévku. Potom zavrtěla hlavou. „Ne, tentokrát to bude jiný. Uvidíš. A tentokrát nás Eddie odvede do toho svýho nádhernýho domu. Pochopí, že mě potřebuje… že potřebuje nás všechny.“

Ramena mi rezignovaně poklesla. Na tohle jsem byla moc unavená.

Máma si uhladila tmavě kaštanové vlasy – měla jsem stejné – a rozzářeně se usmála. „Pořád vypadám dobře, Tenleigh. Eddie vždycky říká, že jsem ta nejkrásnější holka v celém Kentucky. A tahle šerpa dokazuje, že má pravdu.“ Zasněně se usmála, jako vždycky, když zmínila svůj titul královny krásy, který získala, když jí bylo sedmnáct jako mně. Otočila se na mě a mrkla. Zvedla mi pramen vlasů a usmála se. „Jsi stejně hezká jako já,“ řekla, pak se ale zamračila. „Kéž bych měla peníze, abych tě mohla přihlásit do soutěží krásy. Vsadím se, že bys je vyhrávala stejně jako já.“ Ztěžka si povzdechla a vrátila se k míchání polévky.

Trhla jsem sebou, když se otevřely dveře a dovnitř vpadla Marlo. Tváře měla červené a oddechovala. „Panečku, ten vítr dneska ale kouše.“

Bez úsměvu jsem přikývla a pak jsem očima ukázala na mámu, která naběračkou přenášela polévku do plastové misky. Marlo se přestala usmívat.

„Ahoj, mami, co to děláš?“ zeptala se, když si sundala bundu a odhodila ji.

Máma vzhlédla a usmála se na ni. „Odnesu Eddiemu polévku,“ řekla, když zaklapla víčko plastové misky a došla s ní do našeho malého obýváku, kde jsme i jedly.

„Ne, to teda neodneseš, mami,“ opáčila ostře Marlo.

Máma na ni dlouze pohlédla. „Ale ano, Marlo, odnesu.“

„Dej mi tu polívku, mami. Tenleigh, dojdi jí pro léky.“

Máma začala prudce vrtět hlavou. Protáhla jsem se kolem ní, abych jí došla pro léky. Léky, které jsme si sotva mohly dovolit. Léky, které jsem koupila za výdělek za vytírání podlahy a utírání prachu na regálech u Rustyho, v malé samoobsluze ve městě, jež patřila jednomu z největších hulvátů na světě. Kvůli těm lékům jsme s Marlo často nejedly, jenom abychom si je mohly dovolit.

Slyšela jsem za sebou hluk. Rychle jsem doběhla do koupelny a roztřesenýma rukama vzala ze skříňky lahvičku s máminými léky.

Když jsem se vrátila do obývací části karavanu, máma plakala a polévka byla částečně rozlitá po podlaze a částečně po Marlo. Máma padla na kolena do toho nepořádku, sevřela tvář v dlaních a brečela. Marlo si ode mě vzala léky a viděla jsem, že i jí se ruce třesou.

Klekla si vedle mámy do zbytků polévky, objala ji a kolébala.

„Já vím, že mě pořád miluje, Mari. Vím, že jo!“ sténala máma. „Jsem hezká. Hezčí než ona!“

„Ne, mami, nemiluje tě,“ namítla Marlo jemně. „Mrzí mě to. My tě ale rády máme. Já i Tenleigh. Máme tě moc rády. Moc. Potřebujeme tě, mami.“

„Jenom chci někoho, kdo se o nás postará. Kdo nám pomůže. Eddie by nám pomohl, kdybych…“Zbytek té věty se ztratil v jejím pláči. Marlo ji dál kolébala a neřekla už ani slovo. Slova na naši mámu neplatila, ne když byla v takovém stavu. Zítra si tu šerpu sundá a stráví celý den v posteli. Léky za pár dní zaberou a potom už bude normální. Po nějaké době se rozhodne, že už léky nepotřebuje, tajně je vysadí a my si tím projdeme zas od začátku. Napadlo mě, jestli by měla být sedmnáctiletá holka takhle unavená. Unavená až do morku kostí… unavená až v hlubinách svojí duše…

Pomohla jsem Marlo zvednout mámu na nohy, pak jsme jí daly léky spolu se sklenicí vody, odvedly jsme ji do postele a potichu se vrátily do obývací části. Uklidily jsme polévku z podlahy, lžícemi jsme ji přendaly zpátky do plastové dózy a snažily se z ní zachránit, co se dalo. Nemohly jsme si dovolit plýtvat jídlem, i když bylo na zemi. Později večer jsme si polévku rozdělily do misek a snědly ji k večeři. Ať špinavá z podlahy, nebo ne, břicha nám naplnila tak jako tak.

2. kapitola

Tenleigh

„Ahoj, Rusty,“ pozdravila jsem, když jsem vešla do samoobsluhy, kde jsem pracovala čtyři dny v týdnu vždycky po škole. Ztěžka jsem oddechovala a byla celá promoklá. Projela jsem si prsty vlhké vlasy. Venku se zrovna začalo vyjasňovat.

„Jdeš pozdě. Už zase,“ zamračil se na mě Rusty.

V duchu jsem před jeho nerudným tónem ucukla a podívala se na hodiny. Ujít skoro deset kilometrů ze školy v Evansly za hodinu a čtvrt nebylo možné. Většinu cesty jsem běžela a do obchodu jsem obvykle vpadla zpocená a udýchaná. Ne že by na tom Rustymu záleželo. „Jenom o dvě minuty, Rusty. Zůstanu tu o dvě minuty dýl, jo?“ navrhla jsem mu s tím nejmilejším úsměvem. Rusty se na mě ještě víc zamračil.

„Zůstaneš tu o čtvrt hodiny dýl za tu prasklou flašku piva v kartonu, který chtěl ráno koupit Jay Crowley.“

Stiskla jsem rty.

To, že Jay Crowley kupoval pivo hned po ránu, mě nijak nepřekvapovalo, ale netušila jsem, co mám společného s prasklou lahví, protože alkohol vždycky vybaloval Rusty. Přesto jsem přikývla a nic mu na to neřekla. Místo toho jsem si došla dozadu pro zástěru a smeták.

Bylo prvního v měsíci, takže jsem musela rychle uklidit a uspořádat regály na nealko, protože asi za hodinu, až lidé obdrží svoje potravinové kupony, vpadnou sem celé zástupy s limonádami. Takhle se tu ve velkém obcházejí sociální dávky – obdržíte pět set dolarů v kuponech, které tu čtyřčlenná rodina dostává měsíčně na jídlo, nakoupíte za ně na čerpací stanici u dálnice limonády, a pak je odprodáte Rustymu za polovinu, čímž státní podporu proměníte ve dvě stě padesát dolarů v hotovosti. Za hotovost se dají koupit cigarety, alkohol, losy… nebo taky koks. Tohle za kupony nekoupíte. Rusty zisk, který mu z toho plyne, víc než vítá a je mu fuk, že kvůli tomu půjde mnoho dětí spát hladových. Je však nutno říct, že kdyby ty limonády nevykupoval Rusty, našel by se někdo jiný. Tak to tu prostě chodí.

O pár hodin později největší nápor polevil. Právě jsem utírala prach na regálech v zadní části prodejny, když se ozval zvonek. Dál jsem pracovala a jenom vzhlédla, když jsem koutkem oka viděla, jak někdo otevřel dveře chladničky u stěny. Kyland Barrett se otočil a podívali jsme se na sebe. Vstala jsem z podřepu. Pohled mi padl na jeho ruku, kterou si právě pod bundu strkal balený sendvič. Vykulil oči a na vteřinu vypadal jako přimrazený, potom se zadíval za moje záda, odkud jsem slyšela kroky. Uličkou se k nám blížil Rusty a mračil se. Kyland se postavil za mě, ruku i se sendvičem měl ještě pořád pod bundou. Jestli se pohnu, přistihne ho. Ve zlomku vteřiny jsem se rozhodla. Předstírala jsem, že jsem zakopla. Převrhla jsem krabice kukuřičných lupínků, které musely být nejspíš už dávno okoralé – cereálie bez cukru tu nikdy nikdo nekupoval –, a vyjekla jsem. Nevím, proč jsem to udělala – možná ten šokovaný, vystrašený výraz, který jsem viděla v Kylandově tváři, něco ve mně obměkčil. Možná proto, že jsem taky věděla, jaké to je mít hlad. Rozhodně to nebylo proto, že bych tušila, jak tenhle čin naprosto změní směr celého mého života.

Nešťastně jsem šlápla na krabice a polámané lupínky se z potrhaných obalů vysypaly na podlahu.

„Co to s tebou je, ty náno pitomá?“ obořil se na mě Rusty hlasitě a ohnul se, aby krabice posbíral, zatímco Kyland kolem nás rychle prošel. „Máš padáka. Už tě mám víc než dost.“ Slyšela jsem, jak se ozval zvonek nade dveřmi. Rychle jsem vstala a ohlédla se za Kylandem. Ve dveřích se otočil a s nečitelným výrazem ve tváři se na mě podíval obrovskýma očima. Na vteřinu se zarazil, sotva viditelně sebou trhl a pak už se za ním dveře zavřely.

„Omlouvám se, Rusty. Neudělala jsem to schválně. Prosím, nevyhazujte mě.“ Tu práci jsem potřebovala. Přestože se mi příčilo ho prosit, záviseli na mně jiní.

„Byl jsem s tebou trpělivý víc než dost. Zítra tu na tuhle práci bude stát fronta.“ Ukázal na mě, oči studené a zlé. „Měla sis víc vážit toho, co máš, a pracovat o to tvrději. Ty tvoje pěkný oči ti v životě nepomůžou, když to nemáš v hlavě srovnaný.“

Toho jsem si byla vědoma. Bolestně vědoma. Stačilo se podívat na moji mámu, aby mi to bylo jasné.

Krev mi hučela v uších. Hrdlo jsem měla rozpálené. Strhla jsem si zástěru a mrštila s ní o zem, zatímco Rusty dál mumlal něco o nevděčné, neschopné posluhovačce.

O chvíli později jsem vyšla z krámu. Slunce právě klesalo za obzor – obloha byla zalitá růžovou a oranžovou. Vzduch byl chladný, nesla se v něm vůně čerstvého deště a borovic. Zhluboka jsem se nadechla, objala se kolem hrudi a cítila se ztracená. Přijít o práci bylo hodně, opravdu hodně špatné. Marlo mě zabije. Hlasitě jsem zasténala.

„Co ještě?“ zašeptala jsem vesmíru. Ale vesmír za to nemohl, to já jsem se tak hloupě rozhodla.

Někdy mi můj život připadal tak malicherný. Často jsem přemýšlela, proč my, kdo žijeme malicherné životy, musíme vytrpět tolik bolesti. Nepřišlo mi to spravedlivé.

Strčila jsem ruce do kapes a vydala se po cestě k našemu kopci, školní batoh mi visel na rameni. Na jaře a v létě jsem si cestou domů čítávala. Znala jsem tu silnici jako své boty, takže jsem se mohla soustředit na četbu. Tudy auta moc nejezdila, a když se nějaké přece jenom blížilo, vždycky jsem ho slyšela už z dálky. S příchodem podzimu se ale stmívalo dlouho předtím, než mi končila směna u Rustyho – ne že by mě to teď už muselo zajímat – a tak jsem se cestou snažila zaměstnat mozek. Dnešek nebyl výjimkou.

Teď jsem se víc než kdy jindy potřebovala rozptýlit svými sny. Potřebovala jsem věřit, že život nebude vždycky takhle těžký. Představovala jsem si, jak vyhrávám stipendium Tytonské uhelné. Dřela jsem na to od chvíle, kdy jsem nastoupila na střední. Každý rok jeden student získá stipendium, které mu zaplatí všechny výdaje po čtyři roky studia na univerzitě. Kdybych ho vyhrála, konečně bych se dostala z Dennvillu, daleko od bídy a zoufalství, od obcházení zákonů, od nuzáků závislých na prášcích. Konečně bych se mohla postarat o mámu a Marlo, odstěhovat je odtud, zařídit mámě péči, kterou potřebovala, a dobrého doktora místo toho, jenž s tupým pohledem ošetřoval na neplacené klinice. Podle mě se tam ve velkém obchodovalo s léky na předpis. Cestou z města bych se zastavila u Rustyho a řekla mu, aby si tu krabici lupínků strčil do té své kostnaté, od blech pokousané zadnice.

Když jsem zabočila ke kopci, uviděla jsem, jak na schodech teď zavřené pošty sedí paní Lytlová a jí poslední zbytky baleného sendviče. Zamžourala jsem na ni a pousmála se, když se na mě podívala. Pohled mi padl na igelitový obal, který držela v ruce, s nálepkou „Rustyho sendviče – šunka se sýrem“. Byl to ten sendvič, co před pár minutami ukradl Kyland Barrett.

„Dobrý večer, paní Lytlová,“ pozdravila jsem. Kývla na mě a mrkala smutnýma očima, zatímco dojídala poslední sousto sendviče. Paní Lytlová byla teď už v podstatě součástí krajiny – alkoholička, která se potulovala ulicemi městečka, něco si pro sebe mumlala a žebrala u místních o drobáky, aby měla čím zaplatit svoji závislost. Při důlní nehodě přišla o manžela a tři dospělé syny. Nejednou mě napadlo, že doufá, že se za nimi vydá spíš dřív než později.

„Zvládnete to dneska, paní Lytlová?“ zeptala jsem se a zastrčila si ruce ještě hlouběji do kapes. Ne že bych pro ni měla nějaké řešení, kdyby řekla, že ne, ale chtěla jsem, aby věděla, že mi na ní záleží. Možná i to stačí.

Přikývla, aniž by přestala kousat. „Asi jo,“ protáhla. „Někam se odklidím, až se dodívám na tohle skvělý představení.“ Kývla bradou ke slábnoucímu světlu soumraku.

Přikývla jsem, vydechla a usmála se. „Dobře. Tak dobrou noc.“

„Dobrou.“

Cestou po prašné silnici vinoucí se vzhůru do kopce se přede mnou někdo vynořil. Překvapeně jsem vyjekla, zarazila se a šlápla rovnou do blátivé kaluže.

Kyland.

Rozčíleně jsem vydechla. „Vyděsils mě!“ Vytáhla jsem nohy z bahna a cítila, jak mi vlhkost prosakuje ponožkami, pod nimiž jsem měla popraskané puchýře. Skvělý. Díky moc, Kylande.

Podíval se na moje nohy, ale zničené boty nekomentoval. Přimhouřil oči a několik vteřin mě jenom pozoroval. „Proč jsi to udělala? Tam v obchodě? Proč jsi mi pomohla?“ Vzteky zatínal zuby.

Oplatila jsem mu stejným pohledem a naklonila hlavu na stranu. On se na mě zlobí? Co to má jako znamenat? „Proč jsi dal ten sendvič paní Lytlové?“ zeptala jsem se. „Proč jsi ho nesnědl sám?“ Založila jsem si paže na hrudi. „Vím, že potřebuješ jídlo.“ Sklopila jsem pohled k zemi, když jsem svojí poznámkou odkázala na ten den, kdy jsme se na sebe v jídelně podívali. Potom jsem oči zase rychle zvedla.

Neodpověděl mi. Jenom jsme tam stáli a několik dlouhých chvil se na sebe dívali. Nakonec se zeptal: „Vyhodil tě?“

Tvář měl napjatou a vážnou. Nemohla jsem si pomoct, musela jsem v duchu obdivovat jeho silnou čelist, rovný nos a plné rty. Povzdechla jsem si. Věděla jsem, že by z tohohle zírání nevzešlo nic dobrého. „Jo, vyhodil mě.“

Kyland si zastrčil ruce do kapes, a když jsem zas vykročila, přidal se ke mně. Tiše zaklel. „Sakra. Tu práci potřebuješ.“

Suše jsem se zasmála. „No nepovídej. Ne, já tam pucovala podlahy, protože Rusty mě svým šarmem vždycky tak inspiroval. Jo, kéž by na světě bylo víc chlapů jako Rusty.“ Přitiskla jsem si ruku na srdce, jako by snad přetékalo láskou a obdivem.

Jestli Kyland můj sarkasmus pochopil, nedal to najevo. „To byla fakt pitomost.“

Zarazila jsem se a otočila se k němu. I on se zastavil. „Co kdybys mi poděkoval? Rusty by bez váhání podal trestní oznámení. Zlepšilo by mu to náladu na celý den. Možná i na zbytek toho jeho mizernýho života.“

Kyland se podíval za mě, na horizont. Kousl se do spodního rtu a svraštil obočí. Nakonec zas stočil pohled ke mně. „Jo, já vím.“ Odmlčel se a pomalu přejížděl pohledem po mé tváři. Ošila jsem se a přemýšlela, nad čím uvažuje. „Děkuju.“

Zadívala jsem se na něj, když byl teď takhle blízko. Pohled mi oplatil. Šedé oči měl ostražité, řasy dlouhé a husté. Bylo těžké nesnášet někoho tak pohledného. Další důkaz, jak je život nespravedlivý. Protože bych vážně moc ráda toho kluka před sebou nesnášela. Místo toho jsem se odvrátila a přidala do kroku. I on vykročil a chvíli jsme šli mlčky.

„Nemusíš mě doprovázet.“

„Je nebezpečný, aby mladá holka chodila potmě sama. Chci se ujistit, že se ti nic nestane.“

Odfrkla jsem si. „Jo, tomu tak věřím.“

Kyland se tiše zasmál.

Nadzvedla jsem si batoh na rameni. „A co jako myslíš tím mladá holka? Je mi stejně jako tobě. Možná i víc. V květnu mi bude osmnáct.“

Pokradmu se na mě koukl. „Který den?“ zeptal se, předběhl mě a šel pozadu, aby se na mě mohl dívat.

„Druhého.“

Vykulil oči. „Nekecej. To mám narozeniny i já.“

Překvapeně jsem se zarazila. „V kolik ses narodil?“ zajímala jsem se.

„Přesně nevím… Někdy ráno.“

Znovu jsem vykročila a on šel vedle mě. „Já odpoledne,“ přiznala jsem váhavě. Koutkem oka jsem viděla, jak se spokojeně usmál, a stiskla jsem rty.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

Legenda o býkovi

1. kapitola

2. kapitola