NICHOLAS SPARKS

V tvojich očiach (ukážka)

Copyright © 2015 by Willow Holdings, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2016 by Martina Zrubáková

Stock image © by Arcangel Images

Jacket design © by Juraj Šramko

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu See Me (Grand Central Publishing, Hachette Book Group, New York 2015) preložila Martina Zrubáková.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 929. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4852-6

Venujem Jeannie Armentroutovej

Prológ

Vo Wilmingtone strávil sotva deň a už vedel, že to nie je mesto, kde by sa chcel natrvalo usadiť. Pripadalo mu priveľmi turistické a postavené chaoticky, bez náznaku plánovania. V historickej časti mesta sa nachádzali domy s verandami a stĺpmi, obkladmi a košatými magnóliami v záhradách, čo sa dalo očakávať, toto príjemné prostredie však postupne uvoľnilo priestor komercii – štvrti s nákupnými strediskami, so samoobslužnými obchodmi, s viacerými reštauráciami a predajňami áut. A na dôvažok hustá premávka, ktorá sa ako nekonečný had vinula po uliciach, čo bolo v lete ešte neznesiteľnejšie.

Zato prostredie na Wilmingtonskej univerzite ho príjemne prekvapilo. Z nejakého dôvodu si predstavoval, že kampus bude zhlukom masívnej, škaredej architektúry zo šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov. Niekoľko takých budov objavil. Nachádzali sa najmä v okrajových častiach univerzitného areálu, ale centrálny priestor ho nenechal na pochybách, že je do istej miery oázou – tienisté cestičky, udržiavaný trávnik, georgiánske stĺpy a tehlové fasády Hoggard Hall a Kenan Hall, čo sa ligotali v neskorom popoludňajšom slnku.

Páčil sa mu priestor okolo veže s hodinami, ktorých obraz sa odrážal na hladine rybníka a vyvolával dojem, akoby sa v ňom zrkadlil sám čas, na prvý pohľad nečitateľný. S otvorenou knihou v lone mohol sedieť a pozorovať život okolo seba, takmer neviditeľný pre študentov, ktorí tadiaľ prechádzali, zahĺbení do svojich úvah.

Na neskorý september bolo teplo, študenti posedávali na trávniku v šortkách a tričkách bez rukávov, aby odkryli čo najviac pokožky. V duchu si kládol otázku, či chodia takto oblečení aj na prednášky. Aj on, podobne ako študenti, sa prišiel učiť. Za posledné tri dni sem prišiel trikrát, no zakaždým sa okolo neho motalo priveľa ľudí a on nechcel, aby si ho zapamätali. Zvažoval, či sa nepresunie do inej časti areálu, nakoniec sa však rozhodol, že na to nie je dôvod. Zatiaľ to vyzeralo, že si ho nikto nevšíma.

Ocitol sa blízko, tak veľmi blízko, no práve teraz bolo dôležité, aby zostal pokojný. Zhlboka sa nadýchol, zadržal dych a napokon ho vyfúkol. Na chodníkoch krížom-krážom pretínajúcich kampus zazrel niekoľkých študentov, ako sa s batohmi na pleciach náhlia na prednášky. O tomto čase sa však už väčšina z nich chystala na víkend. Postávali v hlúčikoch, v trojiciach či vo štvoriciach, debatovali a podchvíľou si upíjali z plastových fliaš na vodu – podozrieval ich, že tam majú alkohol. Obďaleč si dvaja chalani, ktorí akoby z oka vypadli modelom z Abercrombie, hádzali lietajúci tanier, kým ich priateľky postávali bokom a klebetili. Všimol si rozhádanú dvojicu. Dievčina mala tvár červenú od hnevu. Sledoval ju, ako odstrčila svojho priateľa. Usmial sa. Mala právo ukázať hnev, keďže na rozdiel od neho dievčina nemusela skrývať svoje pocity. Obďaleč za rozhnevanou dvojicou skupinka študentov hrala dotykový futbal tak bezstarostne, ako to vedia len ľudia, čo zatiaľ nepocítili ťarchu ozajstnej zodpovednosti.

Prišiel k záveru, že mnohí študenti sa dnes aj zajtra večer chystajú vyhodiť si z kopýtka, vtrhnú do študentských klubov, do barov aj klubov v meste. Pre mnohých z nich sa víkend začne už dnes večer, keďže v piatok sa prednášky väčšinou nekonajú. Pravdupovediac, keď sa to dozvedel, dosť ho to prekvapilo. Pri takom vysokom školnom by očakával, že študenti budú tráviť viac času v triedach s profesormi, a nie si užívať predĺžené trojdňové víkendy. Napokon musel pripustiť, že zrejme takto upravený učebný program vyhovuje študentom aj profesorom. Vari sa dnes nechabreme za tým, aby všetko bolo ľahké a jednoduché? Aby bolo treba vynaložiť čo najmenej úsilia? Vari nehľadáme skratky?

Jasné, vravel si v duchu. Presne toto tu učia študentov – že ťažké rozhodnutia nie sú potrebné, že správny výber nie je dôležitý, najmä ak vyžaduje prácu navyše. Načo v piatok popoludní študovať alebo sa snažiť zmeniť svet, keď človek môže byť vonku a užívať si slnečné lúče?

Kĺzal pohľadom zľava doprava a v duchu sa pýtal, koľkí z týchto študentov sa vôbec zamysleli nad tým, čo od života očakávajú. Cassie to robievala, spomenul si. Stále premýšľala o budúcnosti. Mala kopu plánov. Už ako sedemnásťročná si naplánovala budúcnosť, no vybavilo sa mu, že v spôsobe, akým o tom hovorila, bolo čosi váhavé, akoby si nie celkom verila alebo si nebola istá tým, ako sa prezentovať na verejnosti. Aký by inak mala dôvod na to, čo urobila?

Snažil sa jej pomôcť. Postupoval presne podľa zákona, spísal správu na polícii, dokonca sa zhováral s asistentkou okresného štátneho zástupcu. Až dovtedy veril, že v spoločnosti platia určité pravidlá. Naivne si myslel, že dobro zvíťazí nad zlom, že nebezpečenstvo sa dá zahnať, že udalosti sa dajú kontrolovať, že vďaka pravidlám sa človeku nemôže nič stať. Aj Cassie tomu verila. Vari to neučíme naše deti? Načo by potom boli všetky tie rodičovské ponaučenia? Keď prechádzaš cez cestu, najprv sa pozri na obidve strany. Nikdy si nesadni do auta cudzieho človeka. Pravidelne si čisti zuby. Jedz zeleninu. Ak sedíš v aute, zapni si pás. Ten zoznam je dlhý. Obsahuje pravidlá, čo nás majú brániť aj ochraňovať.

Časom však zistil, že pravidlá môžu byť aj nebezpečné. Pravidlá sú o priemernosti, teda nie pre ľudí, ktorí sa z nej vymykali. No keďže im odmalička vtĺkali do hlavy, že ich musia prijať, najjednoduchšie bolo slepo ich akceptovať. Dôverovať systému. Nerobiť si ťažkú hlavu z náhodných možností. Znamenalo to, že človek nemusel premýšľať nad potenciálnymi následkami, a keď v piatok popoludní svietilo slnko, mohol si hádzať lietajúci tanier a nestarať sa, ako beží svet.

Skúsenosť je najbolestivejším učiteľom. Takmer dva roky nemyslel na nič iné, len na to, čo sa naučil. Nové vedomosti ho takmer zničili, ale pomaly sa mu začali otvárať oči. Ona vedela o tom nebezpečenstve. Varoval ju pred tým, čo by sa mohlo stať. A nakoniec sa starala len o to, či dodržiava pravidlá, lebo to bolo pohodlnejšie.

Pohľad na hodinky mu napovedal, že konečne je čas, aby sa pobral. Zatvoril učebnicu, vstal z miesta, kde sedel, no vtom sa zháčil a overil si, či svojím pohybom neupútal niečiu pozornosť. Nič také sa nestalo. Vykročil a s učebnicou pod pazuchou prešiel cez centrálny priestor. Vo vrecku mal list, čo napísal, tak zamieril k poštovej schránke pred budovou prírodných vied.

Už toho o nej vedel dosť. Dnes bol takmer každý mladý človek na Facebooku, Twitteri, Instagrame alebo Snapchate, vystavoval na obdiv svoj život každému, kto mal chuť poskladať si tie útržky dokopy. Čo má rád, akých má priateľov, kde trávia spolu čas. Práve z Facebooku sa dozvedel, že túto nedeľu sa aj so sestrou chystá na neskoré raňajky do rodičovského domu, a keď ju sledoval, ako kráča pred ním a tmavohnedé vlasy sa jej vlnia na pleciach, opäť si uvedomil, aká je krásna. Mala v sebe istú prirodzenú gráciu, ktorú okoloidúci mladíci hodnotili uznanlivými úsmevmi, bola však natoľko zabratá do rozhovoru, že si to hádam ani nevšimla. Po jej boku kráčala nižšia, plnšia blondínka, spolužiačka z krúžku. Práve sa im skončil seminár z pedagogiky. Vedel aj to, že sa chce stať učiteľkou na základnej škole. Robila si plány, rovnako ako kedysi Cassie.

Dodržiaval istý odstup, no cítil silný prílev energie, ako vždy v jej prítomnosti. Energie, s ktorou za posledné dva roky opatrne hospodáril. Nemala ani potuchy, ako je blízko ani čo by mohol urobiť. Takmer nikdy sa neobzerala, veď načo aj? Pre ňu nebol nikým, iba jednou z tvárí v bezmennom dave...

Bol zvedavý, či tej blondínke hovorí o svojich plánoch na víkend, sype jedno za druhým miesta, kam sa chystá, alebo mená ľudí, s ktorými sa má stretnúť. Aj on mal v pláne pridať sa k tej rodine na neskoré nedeľné raňajky, hoci nie ako hosť. Bude ich pozorovať z neďalekého domu vo štvrti obývanej strednou triedou. Ten dom je prázdny už asi mesiac, majiteľom prepadla hypotéka, tak oň prišli, no ešte ho nepripravili na predaj. Zámky na dverách boli síce pevné, on sa však bez väčších problémov dostal dnu cez oblok na bočnej strane. Už zistil, že z manželskej spálne má výhľad na ich zadnú verandu a do kuchyne. V nedeľu vídal členov rodiny, ktorá silno držala spolu, ako sa smejú a žartujú pri stole na verande.

O každom z nich niečo vedel. Felix Sanchez bol klasickým predstaviteľom úspešného imigranta. V novinovom článku, ktorý hrdo visel v rámiku v ich reštaurácii, sa písalo, že ako tínedžer prišiel ilegálne do krajiny, nevedel ani slovo po anglicky a začal pracovať ako umývač riadu v miestnej reštaurácii. Po pätnástich rokoch – to už bol americkým občanom – mal dosť našetrené, tak si otvoril vlastný podnik Cocina de la Família v nákupnom centre, kde ponúkal jedlá podľa receptov svojej manželky Carmen. Ona varila a on robil všetko ostatné, najmä v začiatkoch ich spoločného podnikania. Krok za krokom reštauráciu rozširovali a v súčasnosti bola jedným z najlepších mexických podnikov v meste. Hoci zamestnávali viac ako pätnásť ľudí, viacerí boli Sanchezovi príbuzní, takže reštaurácia si zachovala rodinný charakter. Obidvaja rodičia v nej ešte pracovali a Serena, tak ako kedysi jej staršia sestra, tri dni v týždni vypomáhala ako čašníčka. Felix bol členom Obchodnej komory aj Rotary klubu a spolu s manželkou chodil každú nedeľu ráno o siedmej na omšu do Kostola svätej Márie, kde Felix pôsobil aj ako diakon. Carmen Sanchezová bola preňho trochu záhadou. Vedel o nej len to, že ešte vždy lepšie hovorí po španielsky než po anglicky, a podobne ako jej manžel, aj ona je pyšná na dcéru Mariu, ktorá ako prvá z rodiny skončila vysokú školu.

A pokiaľ išlo o Mariu...

Vo Wilmingtone ju nevidel. Posledných pár dní bola niekde mimo na právnickej konferencii, ale ju poznal najlepšie zo všetkých. V minulosti, keď žila v Charlotte, vídal ju dosť často. Aj sa s ňou zhováral. Snažil sa ju presvedčiť, že nemá pravdu. A napokon kvôli nej tak trpel ako ešte nikdy nikto a znenávidel ju za to, čo urobila.

Keď Serena kývla spolužiačke na rozlúčku a zamierila na parkovisko, nešiel za ňou. Načo by ju sledoval, trpezlivo počká do nedele, keďže vie, že členov tej malej šťastnej rodiny aj tak uvidí. Tešil sa najmä na Mariu, ktorá bola nepochybne ešte krajšia ako jej sestra, hoci, pravdupovediac, obidve to vyhrali v genetickej lotérii, ktorej vďačili za tmavé oči a takmer dokonalú postavu. Predstavil si, ako sedia spolu pri stole; aj napriek sedemročnému vekovému rozdielu by ich viacerí pokladali za dvojičky. A pritom boli také rozdielne. Kým Serena bola až prehnane spoločenská, Maria bola tichšia, cieľavedomá, skôr vážnejší, študijný typ. Napriek tomu si však dobre rozumeli a ako sestry si boli aj najlepšími priateľkami. Možno Serena chcela v istom smere kráčať v sestriných šľapajach. Cítil, ako mu mráz prebehol po chrbte, keď si spomenul na víkend, lebo tušil, že to môže byť jeden z posledných, čo sa zíde celá rodina, a ešte bude všetko normálne. Nevedel sa dočkať, ako sa budú správať, keď v tej milej šťastnej rodinke zavládne napätie... a vystrieda ho strach. Keď sa ich životy začnú najprv pomaly a potom čoraz divokejšie rútiť do záhuby.

Napokon, prišiel sem s istým cieľom, ktorý má svoje pomenovanie.

Odplata.

Kapitola 1

Colin

Colin Hancock sa postavil pred zrkadlo na toalete v ľudovej jedálni a vyhrnul si košeľu, aby lepšie dovidel na modrinu na rebrách. Odhadol, že zajtra ráno, keď sa zobudí, naberie už tmavopurpurový odtieň. Už pri pohľade na ňu ho myklo, a keďže zo skúsenosti vedel, že bolesť sa dá na istý čas utlmiť, bol zvedavý, či ho to bude ráno pri dýchaní bolieť.

Ale tvár...

To asi bude problém. Nie preňho, ale pre ostatných. Nepochyboval, že jeho spolužiaci na univerzite si ho budú obzerať s vyvalenými očami a šepkať si za jeho chrbtom, no pochyboval, že niektorý naberie odvahu a spýta sa, čo sa mu stalo. Počas prvých pár týždňov na univerzite sa mu väčšinou zdali milí, bolo mu však jasné, že nikto z nich nevie, čo si má o ňom myslieť, a ani sa nesnažili prihovoriť sa mu. Teda niežeby ho to bohvieako trápilo. Všetko to boli dievčatá v podstate o šesť alebo sedem rokov mladšie než on a silno pochyboval, že pokiaľ išlo o životné skúsenosti, mohli by mať vôbec niečo spoločné. Po istom čase – tak ako to už zažil – si o ňom urobili svoju predstavu. A vlastne mu nestálo za to, aby si tým lámal hlavu. Pri pohľade do zrkadla však musel pripustiť, že vyzerá priam diabolsky. Ľavé oko mal spuchnuté a bielko pravého oka krvavočervené. Uprostred čela sa mu vynímala rezná rana spojená zaschnutou, sčernetou krvou a modrina na pravej lícnej kosti farby olova pripomínala veľké materské znamienko.

Celkový obraz dopĺňali pootvorené, spuchnuté pery. Ak chce dosiahnuť, aby sa jeho spolužiačky sústredili na učivo, musí si čo najskôr priložiť na tvár vrecko s ľadom. Ale všetko po poriadku – predovšetkým je hladný ako vlk, potrebuje si zaplniť žalúdok. Za posledné dva dni toho veľa nezjedol. Predstavoval si, že si objedná niečo rýchle, chutné a v rámci možností nie celkom nezdravé. Nanešťastie v túto nočnú hodinu bola väčšina reštaurácií zatvorená, preto skončil kúsok od diaľnice v tejto ošumelej ľudovej jedálni so zamrežovanými oblokmi, vlhkými škvrnami na stenách, odlupujúcim sa linoleom a boxmi pre hostí zlepenými lepiacou páskou. Jedinou výhodou tohto podniku bolo, že keď kráčal k stolu, ktorý si vybral, nikto z hostí sa nepozastavil nad jeho výzorom. Ľudia, čo neskoro v noci navštevovali takéto miesta, vedeli, že najlepšie je do nikoho a do ničoho sa nestarať. Všimol si, že polovica chlapov sa snaží vytriezvieť po ťažkom nočnom záťahu, kým druhá polovica – nepochybne tí, čo mali šoférovať – sa snaží o to isté iba s tým rozdielom, že boli o čosi menej opití. Na tomto mieste sa človek mohol veľmi ľahko dostať do problémov, preto keď zabočil na štrkom vysypané parkovisko, viac-menej očakával, že Evan, ktorý mu šiel v pätách na svojom priuse, pôjde rovno ďalej. Evan však tiež šípil, že by sa mohli vyskytnúť problémy. Existoval jediný dôvod, prečo v tomto nočnom čase vošiel do tohto podniku. Evan s vlasmi pieskovej farby starostlivo rozdelenými cestičkou, oblečený v ružovej košeli, hnedých nohaviciach, ponožkách a mokasínach vôbec nezapadol medzi neskorých nočných hostí. Aj ten jeho prius zrejme svietil na parkovisku ako neónová reklama, akoby dával najavo, že Evanovým cieľom je dostať do držky od starých mazákov v otlčených pikapoch, ktorí väčšinu noci premárnili vysedávaním v podnikoch s pochybnou povesťou.

Colin otvoril kohútik, nastavil ruky pod prúd vody a mokré si ich priložil na tvár. Voda bola studená, presne to potreboval. Koža na tvári mu priam horela. Námorník, s ktorým sa dnes večer bil, ho trafil silnejšie, než by bol očakával – nehovoriac o podpásovkách, ktoré nerátal –, ale kto to mohol tušiť? Nemal to napísané na tvári. Vysoký, tenký, vlasy ostrihané podľa hrnca, smiešne obočie... Jednoducho ho podcenil a v duchu si prisahal, že už sa to v živote nezopakuje. Lebo v opačnom prípade by skončil tak, že svojím výzorom by strašil spolužiakov po celý rok a mohol im zničiť príjemný pocit z pobytu na univerzite. Ahoj, mami, vieš, máme v triede takého fakt príšerného chlapíka. Tvár má samú modrinu. A také bláznivé tetovanie! Vedel si predstaviť podobný telefonický rozhovor. A mňa posadili hneď vedľa neho!

Striasol si z rúk vodu. Vyšiel z toalety a zbadal Evana v rožnom boxe. Na rozdiel od neho Evana by privítali na univerzite s otvorenou náručou. Ešte vždy mal detskú tvár a Colin cestou k nemu premýšľal, koľkokrát do týždňa sa musí holiť.

„To ti teda trvalo,“ poznamenal Evan, keď sa Colin nasúkal do boxu. „Už som sa bál, že si sa stratil.“

Colin sa oprel o vinylový vankúš. „Hádam si neznervóznel, že som ťa tu nechal samého?“

„Ha, ha.“

„Chcem sa ťa niečo spýtať.“

„Fajn, von s tým.“

„Koľkokrát do týždňa sa holíš?“

Evan prekvapene žmurkol. „Chceš mi povedať, že tých desať minút na záchode si si týmto lámal hlavu?“

„Nie. Prišlo mi to na um cestou k stolu.“

„Každé ráno,“ stručne odvetil Evan.

„Prečo?“

„Čo prečo? Holím sa z rovnakého dôvodu ako ty.“

„Ale ja sa neholím každé ráno.“

„Prečo sa vlastne o tom bavíme?“

„Bol som zvedavý, spýtal som sa a ty si mi odpovedal,“ konštatoval Colin. Ignoroval prekvapený výraz na Evanovej tvári a kývol na jedálny lístok. „Tak čo? Zmenil si názor, dáš si niečo?“

Evan zavrtel hlavou. „Ani náhodou.“

„Vôbec nebudeš jesť?“

„Nie.“

„Páli ťa záha?“

„Ani nie. Skôr mám podozrenie, že v tunajšej kuchyni bola naposledy kontrola ešte za prezidentovania starého dobrého Reagana.“

„To nie je tak dávno.“

„Všimol si si toho kuchára?“

Colin sa pozrel ku grilu schovanému za pultom. Práve spoza neho vyšiel kuchár v zamastenej zástere, čo mu sotva občiahla mohutné brucho, vlasy stiahnuté do dlhého chvosta, ruky od lakťov k zápästiam husto pokryté tetovaním.

„Má pekné tetovanie.“

„Aké prekvapenie.“

„To je pravda.“

„Jasné. Ty vždy hovoríš pravdu. Aj preto máš problém.“

„Prečo je pravda problém?“

„Lebo ľudia ju nie vždy chcú počuť. Napríklad keď sa ťa frajerka spýta, či v nejakých šatách vyzerá tučná, mal by si jej povedať, že jej skvelo sadnú a že je krásna.“

„Nemám frajerku.“

„A hádaj prečo? Lebo tej poslednej si povedal, že je tučná, namiesto aby si ju pochválil, ako jej to sekne.“

„To bolo celkom inak.“

„Ale chápeš, čo som tým chcel povedať, však? Ak chceš vychádzať s ľuďmi, musíš niekedy tú pravdu trochu... prikrášliť.“

„Prečo?“

„Normálni ľudia to zvyčajne robia. Tak to fičí v živote. Nemôžeš vybaliť na človeka hocičo, čo sa ti okotí v hlave. Môže sa stať, že ho strápniš, alebo zraníš jeho city. A to zamestnávatelia neznášajú.“

„Okej.“

„Neveríš mi, však?“

„Verím.“

„Ale kašleš na to.“

„Nie.“

„Ale budeš ďalej hovoriť pravdu.“

„Áno.“

„Prečo?“

„Lebo viem, že v mojom prípade to funguje.“

Evan na chvíľu zmĺkol. „Niekedy si vravím, že by nebolo od veci skúsiť si to. Iba tak by som svojmu šéfovi povedal, čo si o ňom naozaj myslím, a kašľal na následky.“

„V tom ti nič nebráni. To, aký si, je tvoja voľba.“

„Potrebujem prachy.“

„To nie je ospravedlnenie.“

„Možno,“ pokrčil plecami Evan. „Ale v mojom prípade funguje zasa toto. No uznávam, že niekedy treba zaklamať. Napríklad keby som ti teraz povedal, že keď si bol na záchode, zbadal som pod stolom pár švábov, možno by si mal na jedenie v tomto podniku rovnaký názor ako ja.“

„Evan, vieš predsa, že tu nemusíš byť so mnou. Zvládam to.“

„To hovoríš ty.“

„Rob si starosti radšej o seba a mňa vynechaj. Okrem toho je už vážne neskoro. Nechystáte sa zajtra s Lily do Raleighu?“

„Vyrážame hneď ráno. O jedenástej ideme s mojimi rodičmi na omšu do kostola a potom na neskoré raňajky. Ale na rozdiel od teba ja zajtra vyskočím z postele čerstvý ako rybička. Mimochodom, vyzeráš príšerne.“

„Vďaka.“

„Najmä to oko.“

„Do rána odpuchne.“

„Myslím to druhé. Podľa mňa ti v ňom buď prasklo pár žiliek, alebo si upír.“

„Všimol som si to.“

Evan sa pohodlne oprel a rozhodil ruky. „Urob mi, prosím ťa, láskavosť a zajtra sa nepretŕčaj pred susedmi. Aby si náhodou nemysleli, že si meškal s nájomným a ja som si to s tebou ručne-stručne vybavil. Ako majiteľ nechcem prísť o dobré meno.“

Colin sa zaškeril. Bol takmer o pätnásť kilogramov ťažší ako Evan a často si z neho uťahoval, že ak sa niekedy v živote vyberie do fitka, tak len preto, aby majiteľom skontroloval účtovníctvo.

„Sľubujem, že sa budem pred nimi dekovať,“ prikývol Colin.

„Fajn. Maj na pamäti moje dobré meno.“

V tej chvíli prišla čašníčka a položila na stôl tanier s vajcovými bielkami, so šunkou a misku ovsených vločiek. Colin si pritiahol misku a zaškúlil na Evanovu šálku.

„Čo to piješ?“

„Teplú vodu s citrónom.“

„Vážne?“

„Už je po polnoci. Keby som si dal kávu, do rána nezažmúrim oko.“

Colin nabral trochu vločiek na lyžicu, a prv ako ich prehltol, trochu ich pováľal na jazyku. „Okej.“

„Nijaká uštipačná poznámka?“

„Ani nie. Len ma prekvapilo, že tu majú citrón.“

„Mňa zasa prekvapilo, že tu robia praženicu z bielkov. Pravdepodobne si prvý človek v histórii tejto krčmy, ktorý si tu objednal zdravé jedlo,“ poznamenal Evan a načiahol sa po vodu. „Mimochodom, čo plánuješ na zajtra?“

„Musím vymeniť alternátor. Kára mi nejako hapruje pri štartovaní. Potom pokosím trávnik a pôjdem do fitka.“

„Nechceš sa pridať k nám?“

„Neskoré raňajky nie sú pre mňa to pravé orechové.“

„To nebola pozvánka na raňajky. Pochybujem, že by ťa takéhoto zmaľovaného vôbec pustili do country klubu. Myslel som, že by si mohol navštíviť rodičov v Raleighu. Alebo sestru. Máme to po ceste do Chapel Hill.“

„Nie.“

„Len som sa spýtal.“

Colin si nabral plnú lyžicu vločiek. „Tak to už nerob.“ Evan sa zavrtel na sedačke. „Počuj, dnes večer bolo niekoľko dobrých zápasov. Ten po tebe bol úžasný.“

„Vážne?“

„Nejaký Johnny Reese zabral hneď v prvom kole. Súpera zložil ako nič, schmatol ho pod krk a bolo po zápase. Teda poviem ti, ten chlapík je pružný ako mačka.“

„Čo tým chceš povedať?“

„Že bol o triedu lepší ako ty.“

„Okej.“

Evan zabubnoval prstami po stole. „Počuj... si v pohode s tým svojím dnešným zápasom?“

„Už je po ňom.“

Evan chvíľu čakal. „No a?“

„To je všetko.“

„Ešte vždy si presvedčený, že to, čo robíš, je dobrý nápad?“

Colin si odkrojil kus bielka a nabral ho vidličkou. „Keby nie, tak tu s tebou nesedím.“

Table of Contents

Start

Prológ

Kapitola 1