Matematika lásky

Vzorce, důkazy

a hledání té správné rovnice

HANNAH FRYOVÁ

Hannah Fry

THE MATHEMATICS OF LOVE

Patterns, Proofs and the Search for the Ultimate Equation

Copyright © 2015 by Hannah Fry

All rights in and to the copyrights and trademarks in the Work are retained exclusively by Proprietor and the TED Conferences for their sole use. Publisher shall use said copyrights and trademarks only as permitted hereunder and not for any other purpose or publication.

Translation © 2016 by Lucie Bašová

Jacket and interior design by MGMT, design

Czech edition © 2016 by Noxi, s. r. o.

Hannah Fryová

MATEMATIKA LÁSKY

Vzorce, důkazy a hledání té správné rovnice

Z anglického originálu The mathematics of Love. Patterns, Proofs and the Search for the Ultimate Equation (Simon & Schuster, Inc. TED books, New York 2015)

přeložila Lucie Bašová

Redigoval Milan Soška

Obálku a sazbu zhotovil ITEM, spol. s r. o., Bratislava

Vydalo vydavateľstvo Noxi, s. r. o., v Bratislavě v roce 2016 jako svou 143. publikaci v elektronické podobě.

Vydání první

Počet stran 128

Sazba ITEM, s. r. o., Bratislava

ISBN 978-80-8111-419-9

www.noxi.cz

Úvod

Musím se přiznat: nejsem specialistka na lásku. Nikdy jsem neabsolvovala žádný kurz psychologie; rozumím pouze základům lidské biochemie; a má vlastní minulost partnerských vztahů – stejně jako u kohokoliv jiného – je směsicí štěstí a zármutků.

Nicméně, jsem matematička. Ve své práci se věnuju řešení a porozumění vzorců lidského chování, a přitom jsem si uvědomila, že matematika může nabídnout nový pohled téměř na cokoliv – dokonce i na něco tak záhadného, jako je láska.

Při psaní této knihy jsem nezamýšlela nahradit jakýkoli jiný zdroj vědeckých informací o lidských vztazích. Nebyla bych schopna popsat to neurčité rozechvění, všepohlcující vášeň nebo nekončící beznaděj, které přináší láska. Pokud vás zajímá právě toto, radím vám, abyste se podívali na jakýkoli obraz, báseň, sochu nebo píseň vytvořenou během posledních 5 000 let.

Místo toho vám chci nabídnout jiný pohled na nejdiskutovanější téma v dějinách lidstva s použitím matematiky jako průvodce.

Odpustím vám, pokud si myslíte, že láska a matematika se k sobě prostě nehodí. Lidské emoce, na rozdíl od matematických rovnic, se neřídí žádnými pravidly a ani se nechovají slušně, skutečné vzrušení a podstatu milostného vzplanutí nelze snadno

definovat.

Ale to neznamená, že matematika nemá co nabídnout. Matematika je koneckonců zkoumání vzorců – předpovídá jevy od počasí po růst měst, odhaluje všechno od zákonů vesmíru až po subatomární částice. A když se nad tím zamyslíme, ani jedno z toho není pečlivě uspořádané ani snadno předvídatelné.

Bohudíky láska – jako většina životů – je plná

vzorců: Ať už jde o počet sexuálních partnerů v našich životech nebo o to, koho si vybereme na internetové seznamce. Tyto vzorce se překrucují a mění stejně

jako láska, a matematika je pro jejich popis přímo předurčená.

Matematika vám nabízí množství postřehů z randění, ale musím se vám přiznat, že záměrem mé knihy není jen osvětlit váš milostný život, ale také ukázat, jak je matematika krásná a mnohostranná. Chtěla jsem napsat tuto knihu, protože jsem zklamaná z toho, jak negativně na matematiku pohlíží široká veřejnost, třebaže mě nepřekvapuje, že má tak špatnou pověst. Většina lidí má zkušenost s matematikou pouze jako s nenáviděným předmětem ve škole. Témata jsou nudná, myšlenky se nezměnily po stovky let a všechna řešení člověk najde na zadní straně učebnice. Není pochyb o tom, že si mnozí myslí, že jim matematika nemá co nabídnout. Ale tento názor může mít k pravdě hodně daleko.

Matematika je jazykem přírody. Je základním kamenem, na kterém stojí všechny vědecké a technologické úspěchy moderní doby. Je stále živá a úspěšná. Jak napsal fyzik a spisovatel Paul Davies:

Nikdo, kdo se před matematikou uzavřel, nemůže pochopit plný význam přírodních zákonů, které jsou hluboce vetkány do tkaniny fyzické reality.

Abych vás přesvědčila, jak chytrá, rozhodující a mocná může matematika být, záměrně jsem si vybrala jedno téma, které se zdá být rovnicím a důkazům velice vzdálené a na něm ukázat, že – dokonce i v tomto kontextu – má matematika co nabídnout. Chci s vámi sdílet své oblíbené – matematicky dokazatelné – způsoby pochopení, jak může fungovat láska.

Spočítáme vám, jakou máte šanci, že najdete člověka, na kterého čekáte. Ukážu vám matematický argument, který ospravedlňuje seznamování v baru. A dokonce si ukážeme několik matematických triků, abyste si naplánovali dokonalou svatbu.

Většinu příkladů jsem přizpůsobila klasickému příběhu, jak muž potká ženu. Jednoduše proto, aby dvě jasně dané skupiny, které se navzájem hledají, zjednodušily matematiku. Nicméně, výběr dalších příkladů, všechny výsledky a tipy v této knize jsou natolik univerzální, že je lze použít pro jakékoliv pohlaví i sexuální orientaci.

Příležitostně použijeme fakta ze života reálných párů, abychom nezadaným nabídli strategii při hledání toho pravého partnera. Jindy zase bloudíme mezi abstrakcí a přílišným zjednodušováním (matematici to tak často dělají), abychom pronikli do podstaty věci. V mnoha příkladech využíváme prvky ekonomiky a vědy, ale matematika je tam přítomná vždycky, i když občas nehraje velkou roli. Příklady se vždy nemusí přímo vztahovat k vašemu životu, ale i tak doufám, že pro vás budou zajímavé.

I když je cílem této knihy odkrýt vzorce největší záhady lidského života, nejvíc že všeho věřím, že malý vhled do matematiky lásky by vás mohl inspirovat, abyste získali více lásky k matematice.

1 Jaké jsou šance najít opravdovou lásku?

Všichni jsme v mnoha směrech stejní. Když si odmyslíme osobní úlety některých jedinců, jen málokdo by promarnil šanci zažít pravou, romantickou lásku. V té či oné formě nás všechny spojuje důvěrné hledání trvalého štěstí. Naučit se, jak si přitáhnout a udržet vysněného partnera je důležitá součást naší mise, ke které se dostaneme později. Nicméně nebude nám k ničemu, dokud nenajdeme toho jedinečného člověka, který v nás vzbudí náklonnost.

Těm, kteří jsou už nějakou dobu sami, může připadat objev někoho jedinečného jako nepřekonatelná překážka. Několik let randění s nudnými Josefy a narušenými Zuzkami nás může otrávit a znechutit natolik, že se cítíme, jakoby se k nám svět obrátil zády. A někteří lidé vám řeknou, že vaše pocity nejsou zrovna od věci. Ve skutečnosti v roce 2010 matematik a dlouhodobě nezadaný Peter Backus dokonce vypočítal, že je větší pravděpodobnost existence inteligentních mimozemšťanů než existence jeho potenciálních přítelkyň.

Ale věci nemusí být tak beznadějné, jak se zpočátku zdá. Koneckonců na Zemi je 7 miliard lidí, a třebaže všichni nejsou ti praví, tato kapitola vysvětluje, jak použít Backusovu metodu ke spočítání šancí při výběru partnera – a konkrétně, proč se více otevřít potenciálním možnostem, které nám dají větší šanci nalézt lásku na naší planetě.

V článku (s názvem „Proč nemám přítelkyni“) Backus přizpůsobil vzorec používaný vědci k analýze, proč mimozemšťané dosud nenavštívili svět, na vzorec vypočítávající kolik žen vyhovuje jeho kritériím na přítelkyni.

Rovnice, kterou Backus uplatňuje, byla pojmenována po svém tvůrci Franku Drakeovi, a jejím cílem je odhadnout počet inteligentních mimozemských forem života v naší galaxii. Tato metoda je jednoduchá: Drake rozkládá otázku na menší součásti, které se tážou na průměrnou rychlost vzniku hvězdy, na dělení hvězd, jež patří k planetám, na dělení planet, které by mohly podporovat život a na dělení civilizací, které by potenciálně mohly rozvíjet technologii, jež by prokázala rozpoznatelné znaky jejich existence ve vesmíru.

Drake využil trik, který věda dobře zná, rozložením odhadu a vytvořením menších vědeckých odhadů, než jedním velkým. Výsledkem tohoto triku je odhad, který má překvapivě blízko k pravdivé odpovědi, protože případné chyby se během výpočtu vyvažují. 1 V závislosti na hodnotách vybraných v každém kroku (a poslední kroky jsou trochu diskutabilní), si vědci v současné době myslí, že existuje kolem 10 000 inteligentních mimozemských civilizací v naší galaxii. To není žádná sci-fi: vědci jsou skutečně přesvědčení, že ve vesmíru je život.

Samozřejmě, stejně jako nelze přesně spočítat, kolik existuje mimozemských forem života, tak také nelze přesně spočítat, kolik potenciálních partnerů můžete mít. Ale i tak schopnost odhadnout množství, které nemůžete ověřit, je pro všechny vědce velmi důležitá. Tato technika – známá jako Fermiho paradox – se dá aplikovat na všechno od kvantové mechaniky až po hlavolamy u pohovoru používané společnostmi jako je třeba Google.

Stejně ji využil Peter Backus ke zjišťování, zda existují inteligentní, společensky vyspělé ženy našeho druhu, se kterými by se mohl seznámit. A technika je stejná: rozložit problém na menší a menší součásti, dokud není možné vytvořit vědecký odhad. Tohle byla Backusova kritéria:

1.Kolik žen žije v mé blízkosti?

(v Londýně – > 4 miliony žen)

2.Kolik z nich asi má vhodný věk?

(20 % – > 800 000 žen)

3.Kolik z nich asi je svobodných?

(50 % – > 400 000 žen)

4. Kolik z nich asi má univerzitní vzdělání?

(26 % – > 104 000 žen)

5. Kolik z nich asi je přitažlivých?

(5 % – > 5 200 žen)

6.Kolik z nich by mě asi považovalo za atraktivního?

(5 % – > 260 žen)

7. S kolika bych si asi dobře rozuměl?

(10 % – > 26 žen)

Z celého světa mu zbylo 26 žen na seznámení.

Jen pro informaci – ve vesmíru existuje čtyřistakrát víc inteligentních civilizací, než je počet potenciálních partnerek pro Petera Backuse.

Osobně si myslím, že Backus je tak trochu vybíravý. V podstatě naznačuje, že si bude rozumět s každou desátou ženou, kterou potká a že považuje jen jednu z dvaceti za dost přitažlivou na to, aby s ní šel na schůzku. To znamená, že by se musel setkat se dvěma sty ženami, aby našel jednu, která odpovídá těmto dvěma kritériím. A to nebereme v úvahu, jestli ho bude považovat za přitažlivého ona.

Myslím, že by tu měl být prostor pro více velkorysosti. Možná by ta čísla měla vypadat spíše takto:

1.Kolik lidí s vhodným pohlavím žije v mém okolí?

(v Londýně – > 4 miliony žen)

2.Kolik žen asi spadá do vhodné věkové kategorie?

(20 % – > 800 000 žen)

3.Kolik z nich je asi nezadaných?

(50 % – > 400 000 žen)

4.Kolik z nich má asi vysokoškolský titul?

(26 % – > 104 000 žen)

5.Kolik z nich je asi přitažlivých?

(20 % – > 20 800 žen)

6.Kolik z nich by mě asi považovalo za atraktivního?

(20 % – > 4 160 žen)

7.S kolika si asi budu dobře rozumět?

(20 % – > 832 žen)

To je pak téměř tisíc potenciálních partnerek po celém městě. V mé knize už to vypadá o hodně lépe.2

Ale je tu další problém.

Pokud by Backus alespoň o něco ustoupil od svých kritérií, měl by mnohem větší možnosti při hledání potenciálních partnerek. Jeho možnosti by se ve skutečnosti zvětšily čtyřnásobně, kdyby byl o něco méně náročný stran univerzitního vzdělání své budoucí lásky. A to množství žen by bylo ještě o dost větší, kdyby byl ochotný rozšířit své hledání i za hranicemi Londýna.

Kupodivu se zdá, že svěřovat se našim potenciálním partnerům se svými myšlenkami je přesný opak toho,

co děláme, když jsme nezadaní. Nedávno jsem slyšela o pánovi s ještě přesnější představou o své potenciální partnerce. Ten si založil účet na internetové seznamce OkCupid, kde můžete ve svém profilu uvést i výhrady – tedy skutečnosti, které nebudete za žádných okolností tolerovat. Jeho seznam měl téměř sto položek a byl tak nekompromisní, že se stal populární na webové stránce BuzzFeed. Pod nadpisem „Nepiš mi, když“ byly následující perly:

1.Bezdůvodně zabíjíš pavouky

2.Máš tetování, která si můžeš prohlížet jen v zrcadle

3.Rozebíráš na Facebooku svůj intimní život

4.Považuješ se za šťastného jedince

5.Považuješ světový mír za dosažitelný cíl

Ať už se to zdá milovníkům pavouků, nepotetovaným antipacifistům jakkoli normální, naneštěstí platí, že čím více výhrad máte, tím je méně pravděpodobné, že najdete lásku. Protože, když dosadíte nekonečný seznam jako je tento do Backusovy rovnice – nebo dokonce do mé verze – bohužel vám z toho vyjde počet potenciálních partnerů velice blízký nule.

Samozřejmě všichni máme nějaké žádoucí a nežádoucí vlastnosti, když dojde na lásku. Ale tak dlouhý seznam vyvolává zajímavou otázku. Do jaké míry taková předběžná kritéria na partnery poškozují šance najít lásku?

Realita je taková, že když jsou lidé nezadaní a hledají případného partnera, vytvářejí si takové nároky na žádoucí a nežádoucí vlastnosti, které dramaticky snižují jejich šance. Mám velmi blízkou přítelkyni, která skončila potenciálně úspěšné námluvy jen kvůli tomu, že si onen pán vzal na schůzku černé boty a modré džíny. Mám i kamaráda, který trvá na tom, že nemůže chodit se ženou, která používá vykřičníky! (Tento je pro něj.) A kolik našich známých si někoho ani nevšimnou, když není dost smělý, dost úžasný nebo dost bohatý?

To, že na papíře vypadáte dobře, neznamená z dlouhodobého hlediska nic. Nemá smysl omezovat své hledání jen na lidi, kteří přesně splňují všechny vaše nároky, protože ze sebe vytvoříte nedosažitelný cíl. Místo toho vyberte jen několik položek, které jsou skutečně důležité, a pak dejte lidem šanci. Možná budete velmi příjemně překvapeni.

Řekněme si upřímně, všichni pravděpodobně známe lidi, kteří si začali s někým, o kom by nikdy neřekli, že s ním budou, ani kdyby to byl poslední člověk na planetě. Nakonec platí slova Auntie Mame: „Život je hostina a ubohé naivky k smrti hladoví!“

Jen se zeptejte Petera Backuse. Překonal své šance; minulý rok se oženil.

1 Rozložení problému tvoří odhad jako Brownův pohyb. Odhad s n kroky počítá s chybami, které se rozloží jako √n.

2 A to je má kniha.

2 Je krása tak důležitá?

Pokud vás příběh Petera Backuse přesvědčil o nutnosti být trochu flexibilnější ve svých kritériích, vaším dalším krokem je přijít na to, jak oslnit objekt po kterém toužíte.

Výběr partnera je jedno z nejdůležitějších rozhodnutí, které během svého života uděláte – mnoho z budoucího štěstí závisí na tom, s kým budete žít. A určitě existuje několik vlastností, které bychom všichni rádi u partnera našli: ochotu udělat kompromis; schopnost ochránit vás a vaši rodinu; aby to byl někdo laskavý, odpouštějící a podporující. Ale pokud jsou tohle opravdu důležité vlastnosti, přemýšleli jste někdy nad tím, proč jsme všichni tak posedlí tím, nakolik je ten člověk sexy?

Plné rty a velké bicepsy mohou být hezké na pohled, ale to vám moc nepomůže, když ve čtyři hodiny ráno bude potřeba vyměnit dítěti plenku nebo když za šedesát let budete potřebovat vyměnit vak od katetru. A navzdory tomu jsme uhranutí krásou už od počátku civilizace. Je možné, že lidé v každé společnosti si namlouvali, že něco tak pošetilého a pomíjivého, jako je krása, je to nejdůležitější? Ale když se podíváme, jak rozšířené je téma krásy v historii lidstva, něco za tím bude.

Vědci, matematici a psychologové po staletí věnovali značnou pozornost myšlenkovému úsilí popsat prchavou podstatu krásy. I když většina těchto pojmů je založena spíše na vědě než na matematice, je dobré vědět,

že čelíte boji proti přitažlivosti a že se krása dostává hlouběji než pod kůži. Ale nebudu vás navádět,

abyste si nechali udělat novou tvář – později v této kapitole se také podíváme na to, jak využít pravidla lidského vnímání, abychom vypadali atraktivněji i bez plastické chirurgie.

Univerzální pravidlo krásy

Debaty o tom, jestli je někdo sexy, jsou zajímavé, protože každý člověk vidí krásu jinak. Ale existuje pár šťastlivců – hlavně v Hollywoodu –, jejichž tváře jsou tak krásné, že se naše názory na krásu sjednotí. Musí existovat nějaká základní kritéria, na kterých se všichni shodneme. A pokud všichni podvědomě tato pravidla akceptujeme, mělo by být jednoduché definovat, co z těch tváří dělá něco výjimečného.

Někteří lidé věří, že jsme konečně došli k definitivní odpovědi, co činí osobu krásnou a tvrdí, že to vězí v matematickém konceptu nazývaném „zlatý řez“.

Pokud jste ještě o zlatém řezu neslyšeli, jedná se o iracionální číslo, které se zhruba rovná 1,61803399… a obvykle se znázorňuje pomocí řeckého písmena fí

nebo Φ. Jeho definice pochází z geometrie, ale využívá všude od počtu plátků květiny až po nárůst králičí populace.

Také se opakovaně váže s lidskou krásou. Možná jste slyšeli, že dokonalá tvář by měla mít ústa, která jsou 1,618…krát větší než základna nosu, obočí je 1,618…krát širší než oči a podobně.

U tváře to dává smysl. Oči, které jsou příliš blízko nebo daleko od sebe, většina lidí za krásné nepovažuje. Když aplikujete zlatý řez na lidskou tvář, výsledky jsou opravdu působivé. Doktor Stephen Marquardt, plastický chirurg, dokonce vytvořil masku podle zlatého řezu, která mu pomáhá navrhovat chirurgické zákroky pro pacienty, kteří chtějí náročnější změny. Tuto masku zkusil přiložit ke tvářím proslavených krásných žen jako je Angelina Jolie neboElizabeth Taylorová, které měly s maskou velmi podobné rysy.

Spojování krásy se zlatým řezem je krásná teorie, kterou využívají mnohé blogy krásy nebo YouTube videa. Je zde jen jeden problém – není to dobrá věda.

Skutečná věda se co nejvíc snaží vyvrátit své vlastní teorie. Čím více se snažíte a selháváte v dokazování, že jste se mýlili, tím víc to svědčí o tom, že jste měli pravdu. Třebaže by se mi líbilo, kdyby krása byla definovaná pouze jedním číslem, obávám se, že hledání mezi tisíci obličeji a měření každého poměru, dokud nenajdete to, co odpovídá vaší teorii, prostě není věda.

Problém s užíváním zlatého řezu k definování lidské krásy tkví v tom, že budete-li dostatečně pilně hledat vzor, téměř jistě jeden najdete, obzvláště pokud jste připraveni trochu slevit ze svých nároků. Jak se rozhodnout, kde „začíná“ vaše ucho nebo bod, kde váš nos definitivně „končí“? A jak určit míru s přesností na pět či více desetinných míst při poměřování zlatým řezem?

Pravděpodobně přijde čas, ve kterém někdo najde dobrý důvod, pro spojení lidského těla s tímhle číslem. Ale do té doby, jak říká matematik ze Stanfordské univerzity Keith Devlin, zlatý řez, jako definice pro krásu, skutečně vypadá jako „mýtus, kterého se nikdy nezbavíme“.

Ale díkybohu pro záměry této knihy existují matematické teorie, které s krásou souvisí. A každá z nich nabízí vysvětlení, proč jsme evolučně naprogramovaní oceňovat určité znaky potenciálních partnerů.

Jako jedna z prvních byla objevena naše preference pravidelných rysů tváře. Od 19. století se vědci zabývali zkoumáním mnoha tváří z různých etnických skupin, aby zjistili, jaká tvář se všeobecně považuje za atraktivní. Každá etnická skupina má jiný ideál, ale v podstatě, když odstraníte velké brady, odstáté uši a protáhlá čela, to, co vám zbude je totálně průměrná (pokud ne nudná) kočka.

Teorie praví, že když hledáme partnera, nelíbí se nám neobvyklé tvary ve tváři z obavy, že se za nimi skrývá podivná genetická mutace, které bychom se pro budoucí generace raději vyhnuli.

Myšlenky na zdraví a úspěch našich budoucích potomků hrají hlavní roli v našem posuzování lidské krásy. Také symetrie tváře vystupuje jako jeden

z důležitých faktorů lidské krásy a lidé s přirozeně symetrickými tvářemi bodují v průzkumech atraktivnosti. Ale zdá se, že považování symetrických tváří za krásné^3, není ničím jiným než jen ověřováním dokonalé zdravotní karty.

Kdykoli v dětství dostanete kašel nebo rýmu, bude to mít na váš vývoj malý vliv, který povede k nepatrně neobvyklým vzorcům růstu. Jedno oko může končit trošku výš než to druhé nebo jedna nosní dírka bude o malinko širší než ta druhá. Efekt může být nepatrný, ale pro lidi, kteří si těchto maličkostí všímají při hodnocení krásy, závažný. Podvědomě si všichni uvědomujeme, že někdo s nepravidelnými rysy nebude mít nejlepší imunitní systém. Přece jen chcete, aby váš potomek byl co nejzdravější.

Vliv evoluce na naše přemýšlení o kráse tady nekončí. Do hry také vstupují rysy mužů a žen, které nás obecně přitahují. Ženské tváře s úzkou bradou, velkýma očima a plnými rty jsou považované za krásné v mnoha kulturách. Stejně tak platí obecná preference mužských tváří s výrazným čelem a ostrými čelistmi. Zdá se, že hodnota těchto rysů tkví v jejich spojení s mužskými a ženskými hormony.

Jak dívky procházejí pubertou, jejich hormony mají velký vliv na vývoj rysů jejich tváře. Ženy s vysokým množstvím estrogenu skončí s plnými rty a výrazným poměrem hrudníku k bokům, zatímco ženám s nižší hodnotou androgenu, steroidního hormonu, zůstanou krátké a úzké čelisti z dětství, společně s plochým čelem – a jejich oči budou vypadat o hodně větší.

A – velké překvapení – tato vyváženost ženských hormonů je také pozitivně spojena s plodností.

Muži, na druhé straně, potřebují v průběhu puberty testosteron, aby se jim vytvořila svalová hmota, širší

čelisti a vyrýsoval nadočnicový oblouk, což bude mít

za následek hlouběji vsazené oči. A testosteron,

mužský sexuální hormon, je také užitečným znakem plodnosti.

Takže to, co všichni děláme při výběru partnera se silnou bradou, nebo ženy s krásnými plnými rty, je jen vývojová touha po potomstvu. Proto ženy nosí rtěnku. Proto chcete jejich děti.

Osobní preference

Zatím však nemusíte běžet k plastickému chirurgovi. Dokonce i se všemi těmi zdánlivě univerzálními pravidly je stále obrovský prostor pro osobní preference. A ať už jsme o symetrii a hormonech řekli cokoliv, někdy jsou to právě lidé, kdo porušují pravidla o tom, co je nejvíc přitažlivé.

Například se zdá, že pravidla symetrie skutečně pouze fungují na obrázcích lidských tváří. Ve skutečném životě lidé tíhnou také k asymetrickým vlastnostem. Nejenže lépe naznačují osobnost, ale lidé, kteří je mají, bývají upřímnější. Během mluvení 76 procent z nás bude výrazněji pohybovat pravou stranou úst. Nemusíte si toho všimnout, když se na to přímo nesoustředíte, ale zdá se, že podvědomě lidé považují asymetrii ve výrazu za přirozenější, a tedy i atraktivnější.

Stejně tak není pravda, že čím mužnější nebo ženštější máte obličej, tím lépe. Všichni máme určité osobní rysy, které na partnerovi považujeme za přitažlivé, a – i když to není přímo fyziognomie – je evidentně nutné připomenout, že kvality, které nás na partnerovi přitahují, se odrážejí v upřednostňování různých tváří.

Například, testosteron, který způsobuje hranaté čelisti a výrazné čelo, je hormon, který také způsobuje, že lidé jsou asertivní a agresivní. Ale některé ženy preferují klidnější partnery. Podobně mužům, kteří mají rádi agresivnější ženy, se mohou velké oči a úzké brady zdát příliš zranitelné. Někteří lidé preferují drsnějšího partnera.

Můžete být překvapeni, jak jednoduše můžete číst charakterové rysy z obličeje. Většina z nás to dokáže, aniž bychom si toho všimli. Vezměte si následující obrázky, například: Které mužské a ženské obličeje vypadají asertivněji? A které vypadají příliš bezstarostně?

Pokud jste B a D označili jako asertivnější, shodujete se s odpověďmi 90 procent populace. Tyto obrázky vznikly vrstvením tváří považovaných za atraktivní lidmi oceňujícími asertivitu. Stejně tak A a C jsou utvořeny vrstvením tváří považovaných za atraktivní lidmi oceňujícími bezstarostného partnera. Podobné výsledky platí i pro ostatní charakteristiky: Ti, kteří hledají extroverta, považují za atraktivní tváře, které jsou lidmi považované za extrovertní; to samé platí pro lidi, kteří touží po introvertech nebo neuroticích. Krása je skutečně v oku pozorovatele.

O přitažlivosti^4 existuje mnoho knih, ale koneckonců krása je to, co leží mezi rovnicemi. Všichni máme jedinečný ideál, takže tu není žádný matematický problém. Tohle všechno znamená, že skutečně není důvod se stresovat. Soustřeďte se spíš na rozvíjení krátkých rozhovorů a na zabijáky šarmu.

Změňte to, jak vás lidé vidí

Pravděpodobně není možné změnit si tvář tak, aby byla univerzálně atraktivnější. Ale když dojde na výběr partnera, přichází do hry volba. Výběr znamená pravděpodobnost a pravděpodobnost znamená, že se matematici dostanou ke slovu.

Když se někdo rozhodne s vámi v baru navázat kontakt, nebo přijmout vaše pozvání na party, neporovnává vaši krásu se všemi ostatními tvářemi na světě. Nikomu nevadí, že nevypadáte jako George Clooney nebo Heidi Klum. Lidé se rozhodují na základě aktuálně dostupných možností a to je prostor pro využití matematiky.

Definováním těchto možností do rovnic, můžeme vytvořit jazyk, který nám pomůže pochopit, jak a proč se rozhodujeme, což vešlo ve známost jako „teorie diskrétní volby“.

Navzdory iluzím o svobodné vůli, je tu několik jednoduchých pravidel, která lidé dodržují, když dojde na rozhodování. Tahle pravidla znamenají, že lidská rozhodnutí jsou překvapivě snadno manipulovatelná. Jak říká ekonom Dan Ariely, jsme všichni trošku „předvídatelně iracionální“.

Představte si, že jste v kině a rozhodujete se, jaké občerstvení si dát. Zatímco malý popcorn stojí 5 dolarů, velký je za 8,50 dolaru. Velký se zdá být příliš drahý, dokud vám pokladní neřekne, že je jen o 50 centů dražší než střední. Žádný rozumný člověk si nikdy nekoupí střední popcorn, když může mít velký jen o pár centů dráž, ale faktem je, že střední popcorn je v nabídce a má velký vliv na vaše rozhodování: slouží k tomu, že velký popcorn je o hodně výhodnější.

Tohle je v ekonomice známo jako „efekt návnady“. Názorně dokazuje, že přítomnost irelevantní alternativy může změnit náš pohled na vnímání možností. Marketingoví experti ho využívají už po desetiletí. Ale může to mít i potenciál pomoci vám, abyste vypadali atraktivněji.

Ve své knize z roku 2008 Dan Ariely vysvětluje dopad efektu návnady na vnímání lidské krásy.

Udělal průzkum mezi svými studenty o přitažlivosti různých mužských tváří a objevil dvě, které byly hodnocené jako stejně přitažlivé. Pojmenujme tyto dva muže Adam a Ben. Pomocí Photoshopu Ariely vytvořil jejich ošklivější verze a pak vytiskl dva papíry s těmito tvářemi, aby svou teorii otestoval.

První papír zobrazoval Adama a Bena normálně, ale obsahoval ošklivější verzi Adama, jak je to v horní řadě obrázků. Druhý papír také obsahoval původní obrázky Adamových a Benových tváří, ale tentokrát zahrnoval ošklivější verzi Bena, jak je to v dolní řadě.

Tyto papíry rozdal šesti stům svých studentů, polovině první papír a druhé polovině druhý a požádal je, aby si vybrali nejpřitažlivější tvář.

Nikdo nezvolil ošklivější verze, ale jejich přítomnost na papíře měla dramatický vliv.

Kde se objevoval ošklivý Adam, 75 procent studentů řeklo, že shledávají originálního Adama jako nejatraktivnějšího. Kde se objevoval ošklivý Ben, stal se přesný opak: 75 procent studentů se domnívalo, že nejlépe vypadal originální obrázek Bena.

Na obou papírech, ošklivější verze Adama a Bena pomohly původním, aby vypadaly přitažlivěji, přesně jak to předpověděl efekt návnady.

Zpráva o tom, jak vypadat přitažlivěji, je jasná. Když jdete na party, kde se chcete s někým seznámit, vezměte s sebou kamarádku, která je vám podobná, ale je o něco méně atraktivní. Když ji tam budete mít, budete vypadat jako lepší volba.

Jestli to zní bezcitně, pamatujte, že tato rozhodnutí všichni děláme instinktivně. Matematika je jazykem přírody, a když posloucháme, co nám říká, můžeme lépe pochopit, jak a proč děláme věci, které děláme.

Nakonec, jak praví George Bernard Shaw „Lásku vytváří nadhodnocování rozdílu mezi jednou ženou a tou další.“ Tak nebuďte stydliví a využijte efekt návnady ke svému prospěchu.

3 Jen aby bylo jasno, mluvíme zde o osové souměrnosti. Rotační souměrnost v obličeji je obecně považována za špatnou věc.

4 Viz například kniha In your face Davida Perreta, skvěle napsaný a komplexní přehled.

Table of Contents

Úvod

1 Jaké jsou šance najít opravdovou lásku?

2 Je krása tak důležitá?