Veronika Beňová

Moje Camino

Cesta do Santiago de Compostela

Ukážka z elektronickej knihy

Úvod

Na jar to bude 10 rokov, čo mi priatelia darovali knižku. Celkom presne si na to pamätám, lebo som mala okrúhle narodeniny, malé dieťa, menej vrások a trochu chudší bankový účet ako dnes. Pútnika - Mágov denník od Coelha. Nemala som potuchy ako, kedy a za čo, ale vedela som, že túto cestu si prejdem raz aj ja.

Medzitým mám pomaly o krížik a pár vrások viac, dieťa akosi vyrástlo a študuje v zahraničí a aj peňaženka pustí trochu viac ako pár rokov dozadu. Takže teraz alebo potom ktoviekedy! Takto sa to celé začalo…

Nebudem vám vysvetľovať, čo je Camino. Kto sem zablúdil a číta tieto riadky, ostal preto, lebo už niečo počul. Nemám rada úvody, predpokladám, že rovnako ako ja ani vy ich nečítate. Chcela som len objasniť okolnosti, ako nasledujúce riadky vznikli: jeden pekný deň som sa na väčšie-menšie pobúrenie - prekvapenie - nespokojnosť - obdiv - obavy mojej rodiny, priateľov a kolegýň vybrala sama samučičká na Svätojakubskú cestu. A keďže ich je viac a ja sa len tak neuspokojím s hocičím, vybrala som si to najnáročnejšie sústo: Camino del Norte. Severnú trasu po pobreží Atlantiku.

Nikdy som nemala v pláne odstrihnúť sa od sveta a nekomunikovať, ako to robia mnohí iní pútnici. Chcela som byť so svojimi najbližšími v kontakte. Čiže na rovnaké a opakujúce sa otázky zo všetkých strán bolo najjednoduchšie odpovedať denne jedným mailom: zdieľala som svoje zápisky, ktoré som si beztak denne viedla. Oni boli spokojní, že som v poriadku, a ja som bola spokojná, že sú spokojní.

Ako som sa neskôr dozvedela, pre moju rodinu a priateľov sa z toho stal rituál čítania pri rannej káve a niektorí nie menej ako ja ľutovali, že sa Camino a s tým aj moje pravidelné príbehy skončili.

Nech sa páči. Moje Camino deň po dni.

PIATOK, 11. SEPTEMBRA 2015

Budapešť - Stuttgart - Bilbao

Let do Stuttgartu bol pokojný, príjemný a ničím nerušený. Stihla som si v duchu aj verejne pochvaľovať nemeckú presnosť, jemnosť pilota aj služby nemeckého letiska.

Prestup v Stuttgarte bol hladký, i keď sme mali trochu meškanie, lietadlo do Bilbaa bezo mňa neodišlo.

Aj tento let bol uspávajúci napriek tomu, že bol hlučný, lebo sme leteli malým dvojmotorovým a dvojsedadlovým lietadlom.

Aký bol príjemný let, také bolo nepríjemné precitnutie. Stratili mi batožinu. Ach. No nič. Všetko musí byť prvýkrát. Chvíľu som ešte dúfala, že na štyroch kontinuálne sa pohybujúcich prázdnych pásoch nakoniec predsa len niečo nové pribudne, ale márne.

Z letiska som šla navštíviť mojich priateľov v Bilbau s pôvodným plánom u nich prespať a vyraziť na druhý deň doobeda.

Všetko sa zmenilo, keďže som nemala ničovaté nič.

Môj španielsky kamarát sa pokúšal celé poobedie dovolať na letisko. Žiaľ, bez najmenšieho úspechu. Bolo to dosť frustrujúce, keďže sa nedalo s istotou vedieť, či moja batožina dorazí dnes, zajtra alebo o týždeň. Či je v Budapešti, Stuttgarte alebo na Honolulu.

Pre istotu sme sa vybrali do mesta a nakúpili najnutnejšie na prežitie. Bilbao som navštívila už niekoľkokrát, no vždy ma poteší svojou organizovanosťou, čistotou, logikou dopravy a výbornými pinchos a tapas.

Večer o deviatej sa nad nami Pánboh a letiskový zriadenec zľutovali a ten prekliaty telefón niekto zdvihol so správou, že moja batožina je momentálne vo Frankfurte, ale s veľkou pravdepodobnosťou ju nočným letom pošlú do Bilbaa a doručia domov, na adresu mojich priateľov.

Do postele som padla mŕtva zo skorého vstávania, cestovania a stresu zo stratenej batožiny. No s dobrým pocitom, že zajtra sa k svojim veciam hádam dostanem.

SOBOTA, 12. SEPTEMBRA 2015

Bilbao - Santander

Dopoludnie sme strávili čakaním na donášku a márnym vyvolávaním na letisko. Nakoniec sme na moje naliehavé prosby sadli do auta a vybehli na letisko. Moja neoddeliteľná súčasť, moja najdrahšia, nenahraditeľná, ale neverná kamarátka v krikľavej zelenej fólii ležala opustená, zahodená, nikým nechcená na studenej, špinavej zemi a kričala o pomoc.

Hopsajúc pod váhou 10 kíl som vtancovala do auta a šli sme v ústrety skvelým zajtrajškom a vynikajúcemu obedu.

Z Bilbaa mi šiel bus o 15:30 do Santanderu, takže som všetko stíhala. Hostel por pelegrinos (alberge) som našla celkom ľahko, je neďaleko autobusovej stanice. Na mojej prvej zastávke som vyplnila credenciál - pas pútnikov, ktorý oprávňuje pútnika v takomto alberge prespať na jednu noc, dostala doň prvú pečiatku a zároveň prvú posteľ v spoločnej 12-miestnej spálni po 30 rokoch a hybaj do mesta. Tá posteľ je poschodová a spím hore. Nedobrovoľne, to mi verte. Pečiatky: tie budem zbierať po celej ceste. Minimálne raz za deň v mieste nocľahu, aby som v Santiagu vedela preukázať, odkiaľ som šla, kade a koľko mi to trvalo.

Busom som sa vyviezla na Isla de Magdalena, na polostrov, kde trávili svoje prázdniny členovia kráľovskej rodiny. Je tam mini zoo s morskými živočíchmi, krásny zámok, park, ihriská a nádherné výhľady na more, mesto, pláže. Dnes je obľúbeným letoviskom madridskej smotánky.

Na čo som sa mimoriadne tešila: večer som si dala pár skvelých tapas s rybou bacalao, ančovičky s olivami a papričkami, k tomu lahodné biele víno z okolia Santanderu.

Použitie toalety a sprchy v alberge bola veľká výzva, tak som vykonala iba to najnutnejšie. Sprchu si nechám na zajtra. :) Vlhčené utierky to istia. :)

Ľudia sú tu rôzni. Pani okolo 60, dievčatá kamarátky tesne po 20, páry v mojom veku, ľudia rôznych národností.

Jeden hlučný Francúz mi stihol vynadať, že hovorím iba po anglicky a že moja španielčina je mizerná. Tak som to skúsila s mojou chabou nemčinou. Nechytal sa. :)

Už sa to tu zapĺňa, idem sa natiahnuť, zajtra ma čakajú nové miesta a 25 km k tomu.

NEDEĽA, 13. SEPTEMBRA 2015

Santander - Viveda

Deň 1.

Kde začať. Jaj, už viem. Ten hlučný Francúz. V noci som mu udelila 4 trestné body a 2 poľahčujúce:

Prvý trestný: myslela som si, že sa mi to sníva, ale on fakt a úplne vážne dostal posteľ podo mnou. Furt kvákal a bol strašne nešťastný z toho, že si ho nevšímam. Bol naozaj otravný.

Prvý poľahčujúci: hneď ako zhasli svetlo, tak okolo 22:15 začal každého šepkajúceho, rozprávajúceho či vydávajúceho akékoľvek zvuky napomínať, že toto sa po večierke nerobí.

Druhý trestný: zazvonil mu telefón. Do telefónu šepkal nejaké neslušné intímne somariny, ktorým podľa mňa rozumel každý okrem mňa.

Tretí trestný: zavolal niekomu ďalšiemu a kvákal obdobné somariny nejakej ďalšej osobe.

Štvrtý trestný: od štvrtej rána som nespala, lebo chrápal, akoby ho za to platili. Poviem vám, tieto spoločné spálne o 12 ľuďoch, to veru nie je pre mňa...

O pol siedmej som to už psychicky nevydržala a chcela som v tichosti vykĺznuť na chodbu, prezliecť sa, spraviť si nejakú základnú očistu. Pri najsamlepšej opatrnosti kovový rebrík vykĺzol z miesta a s rachotom spolu so mnou padol niekde medzi 2 ruksaky, 4 páry šľapiek, 2 poschodové postele, jednu skriňu pochybného pôvodu a smradľavé ponožky hlučného Francúza. Toto prinieslo so sebou jedno veľké plus a jedno malé mínus: on prestal chrápať, no miesto neho teraz celá spálňa začala nenávidieť mňa. Neviete si predstaviť tú kozmickú rýchlosť, akou som sa pratala ťahajúc so sebou ruksak, spacák, bundu, počítač, karimatku, šľapky a tuším aj jeho smradľavé ponožky k tomu...

Myslela som si, že vypadnem na cestu čo najskôr, hlavne aby som nikoho nestretla. No tu v Španielsku je s tým skorým vypadnutím trochu problém: slnko vstáva o 7:30, čiže vonku tma ako v rohu. Chtiac-nechtiac som musela aspoň polhodinku prešľapovať na chodbe, vyhýbajúc sa ľuďom z ostatných izieb a aj vyčítavým pohľadom vlastných spolubývajúcich.

Oplatilo sa čakať, aj dážď ustal a Francúz si vybojoval druhý poľahčujúci bod: na chodbe sa teperil s bicyklom! Moja nočná mora totiž bola, že ho stretnem na ďalšej zastávke a v ďalšej ubytovni, alebo, nedajbože, budeme vedno kráčať k lepším zajtrajškom.

Ako som sa chvíľu motala pred ubytovňou, prifarila sa ku mne dievčina. Diana. Nielen, že sa ku mne prifarila, ostali sme jedna druhej na krku celý deň.

Diana má 24 a šialené tempo. Kilometre nám ubiehali ako voda, okrem toho, že sme stretli iba zopár pútnikov (troch) - neskôr poviem prečo, to bolo celkom príjemné, aj keď som s pribúdajúcimi kilometrami cítila každý gram mojej nadváhy i ruksaku.

Od začiatku bolo jasné, že sa naše cesty skôr či neskôr rozdelia, jednak preto, lebo ja som túto cestu poňala ako dovolenku, kým Diana ako maratón, potom preto, že jej naplánované etapy boli 1,5 až 2x dlhšie ako moje.

Vyľudnená krajina a zem nikoho nás však nejako prikvačili a prinútili byť spolu. Ja som teda trocha pridala, ona trochu spomalila a cesta nám šla ako po masle.

Mojich dnešných 25 km sme dali vo veľmi skoré popoludnie. Na tomto mieste nebolo zhola nič, tak som si povedala, že pár kilometrov navyše v príjemnej spoločnosti ešte dám.

No, pár. Ako sme minuli poslednú zastávku, kde by sa dalo prespať, a došli k ďalšej možnej ubytovni... prešlo, no... 30, 35, 38 kilometrov! Skutočne. Ubytovne boli buď plné, alebo zatvorené kvôli dezinfekcii od bĺch a vší či posteľných ploštíc… Bŕŕŕŕ.

Poviem vám, bola som ochotná zaplatiť 100 eur za posteľ, len nech nemusím spraviť ďalší krok so stokilovým batohom už pri tridsiatom kilometri! No nocľah nie a nie nájsť. Strašne sme sa čudovali, kde sú všetci tí pútnici, čo sme s nimi spali v ubytovni. Nikto nás nemíňal, nikto nás nedobiehal, až... až raz sme my dobehli troch vo veku mojich rodičov. Nemohli sme sa vynačudovať, čo robíme zle alebo oni robia niečo lepšie ako my, keďže sme mali šialené tempo, prvé sme odišli z ubytovne a šli sme presne po značkách, žiadne blúdenie či vybočenie z cesty... Až sme napokon v jednej krčme stretli nejakých chalanov, ako sami tvrdili, tiež vyrazivších zo Santanderu, veľmi zachovalých, v dobrej nálade, málo opotrebovaných, čo sa o nás dvoch poobede o štvrtej povedať zďaleka nedalo. Oni sa nám so smiechom priznali, že časť cesty šli vlakom! Vraj je to dovolené. :)

Tak preto sme nikoho živého nestretli! Všetci sa do ďalšej stanice trepkali vlakom! :) Pozbierajú pečiatky a idú ďalej. :)

Rozosmialo ma to viac ako spomienka na ranný rebrík...

To je jedno. Je to ich cesta.

Apropo, cesta. My sme ešte stále riešili náš nocľah. Vyzeralo to dosť biedne. Nie že hostel, ani hotel, apartmán, nič. Široko-ďaleko nič.

Ja som celkom vážne vyhlásila, že ostávam spať vonku, pri krčme pod prístreškom, za psou búdou, medzi chlievom pre prasatá a maštaľou. Diana ma prehlasovala. Doteraz nechápem ako, všetkého má menej ako ja: aj kíl, aj rokov a aj ruksak má tuším o kilo-dve ľahší. Tak sme sa (som sa) vliekli(a) ďalej, modliac sa a dúfajúc, že aspoň jeden domorodec bude mať konečne pravdu a nejaké to ubytovanie tuto kúsok za rohom tento rok konečne stretneme...

Prifaril sa k nám taký málo sympatický, tiež celý nešťastný zo zavretých ubytovní, po anglicky zle hovoriaci Nemec. Kúsok sme spolu šliapali chodník, až kým sa nám do cesty nepritrafil sympatický hotel. Jemu sa svetielka na priečelí nepáčili, tak sa od nás s hundraním oddelil. Prežili sme to.

Dostala som druhý dych, „vbehla“ som do dvora, no otvárajúc dvere hlučného baru ma dobehla Diana, že tu sa asi neubytujeme. A ja že: tu sa veru ubytujeme. Chvíľu sme sa naťahovali, nechápem prečo. Takto nás pristihol pred dverami na majiteľa vyzerajúci chlapík, oblečený a vyfešákovaný ako z obálky posledného čísla Vogue. Že čo by sme rady. Ja že posteľ. Hocikde. Keď nemajú, tak prístrešok (stále popŕchalo) alebo kút v kuchyni, v sklade alebo hocikde. S úškrnom si to nechával asi 5 minút vysvetľovať, len si pohmkával, zrejme zvažoval možnosti, kam nás šupnúť za dobré peniaze, a hoci sme vyzerali fakt úboho, naše sľuby, že mu dáme koľkokoľvek, ho asi posunuli k mozgovej činnosti.

Nakoniec povedal: „It is not possible. This hotel is not for sleeping. This hotel is for f*cking.“

Diana najprv onemela, nato zbledla, potom sa jej začalo čkať, no mňa to nijako zvlášť nevykoľajilo, povedala som mu, že mne je to fakt jedno, nech nám dá izbu a nech si v ostatných robia, čo im hrdlo ráči...

Ale on tvrdošijne že: nie nie nie. Tak sa ho pýtam: dobre, koľko stojí izba s dievčaťom?

:)

OK, nejdem to ďalej rozpitvávať, nechali sme „hotel“ hotelom a vliekli sme sa ďalej. Po 3 kilometroch sme našli 3-hviezdičkový raj na zemi za 45 eur. Za 10 bola večera pre dve aj s vínom a pivom.

Či som tento deň prežila bez ujmy, to vám budem vedieť zreferovať až zajtra. Ak sa mi podarí načiahnuť sa za počítačom.

P. S.: 38,698 km za 10 hodín šliapania. Fuj. Zajtra skapem istotne.

PONDELOK, 14. SEPTEMBRA 2015

Viveda - Comillas

Deň 2.

Spala som ako zabitá, zobudil ma až Dianin budík o pol deviatej. Do kelu. O pol deviatej som už mala mať za sebou prvé 3 kilometre. No nič. Vlastná posteľ, s ktorou nikto podchvíľou nelomcuje, iba jedna osoba komunikovania chtivá, skoro vlastná kúpeľňa, bolo ako raj na zemi, takže som si povedala, že si pokojnú rannú očistu, raňajky posediačky a 5 metrov štvorcových súkromného priestoru predsa musím vychutnať bez výčitiek. Vynechám opis procedúry, ako si Diana vyberala včerajšie šitíčko: prepichávala si pľuzgiere na nohách ihlou s navlečenou niťou, ktorú si v tom pľuzgieri na noc nechala. Tú niť. Vraj je to super. Vraj to všetci tak robia. Ble. No iste. Ja nikdy.

Zanedlho sme dorazili do Santillany. Nebudem rozoberať, že ako sme vytiahli päty z hotela, stretli sme 3 apartmány, 2 ubytovne pre pútnikov a 2 ubytovania v súkromí. Super. Hlavne, že včera posledných 20 kilometrov ani len maštaľ, kde by nás prichýlili (bordel sa nepočíta).

Santillana je skutočne nádherné, prenádherné staroveké mestečko. Dominuje mu staručký, zato rozľahlý kamenný kostol, kamenná hlavná ulica s obchodíkmi, barmi, kaviarňami. Tá vyúsťuje do malebného námestíčka v rovnakých „farbách“. Ak sa tu nechcete príliš rozkukávať, iba si vypýtať pečiatku do vášho credenciálu (pas pre pútnikov), sledujúc svätojakubské mušle a žlté šípky, ste po pár minútach z mesta von. Je tu však veľa ubytovacích kapacít a okrem pútnikov sme stretli aj „normálnych“ turistov.

Apropo, stretli... Ako sme si tak vykračovali po predošlom úmornom stupáku dole do Santillany, konečne! sme na naše veľké prekvapenie uvideli v diaľke pútnika. To sa nedá nerozoznať. Všetci máme batohy ako hora, turistické topánky a väčšina palicu(e) k tomu. Oficiálny poznávací znak: veľká biela mušľa pripevnená na batohu je pre tento prípad úplne zbytočná.

Spomínam to preto, lebo napriek tomu, že bola ubytovňa v Santanderi nabitá do posledného miesta a všetci sme mali teoreticky jeden cieľ, sme ledva stretli živú dušu.

Ako vysvitlo neskôr, bola to 63-ročná pani. Veľmi sme sa potešili, slušne pozdravili, opýtali sa, ako sa má. Po španielsky, po anglicky, po nemecky. Nič. Chúďatko, bola zjavne rovnako potešená, ibaže tieto jazyky neovládajúca. Mixovala niečo zo španielčiny, nemčiny, angličtiny, nič sme nechápali, okrem vrtenia hlavou. Až som zachytila slovo Budapešť. Mali ste vidieť, ako poskočila, keď som na ňu prehovorila po maďarsky. Vysvitlo, že 13 dní nepočula svoju materinskú reč, i keď sa moja úroveň maďarčiny na úroveň materinského jazyka nijako nechytá. Neskôr mi to dala pocítiť, lebo každú otázku, ktorú mi položila, si v podstate aj sama zodpovedala. Bola milá.

Zbehla s nami do Santillany, dali sme si dole kávu, potom sme sa rozlúčili, ona sa vraj chcela viac rozkukať. Podľa mňa ju odradilo naše tempo, čo jej absolútne nezazlievam, ja som sa za Dianou vliekla s vyplazeným jazykom, a tiež nie som z cukru... :)

Míňali sme malé usadlosti a veľké farmy, široké pastviny, krásne kopce a údolia. Na to všetko sme sa museli najprv vyštverať a potom, samozrejme, „zoštverať“, čo je v prípade, ak práve nemáte sandále, ešte horšie, lebo po piatom kilometri cítite každú cvernu na ponožke.

Obed sme si dali v malej usadlosti, v Oreňa. Predtým sme minuli ďalších dvoch pútnikov, čo nás veľmi potešilo, pretože sa nám zdalo, že sa to už začne zahusťovať.

Akurát nás rozosmialo, že mali podozrivo malé batohy. Vlastne iba chlapík vliekol jeden, pani šla naľahko. Ako sme zase neskôr pochopili, toto boli pútnici na spôsob a la America: ráno im naložia batožinu na auto, na dohodnutom mieste ich poobede vyzdvihnú, zavezú na ubytovanie, kde ich čaká jedlo a batožina, samozrejme, istý nocľah a na ďalší deň ich zavezú späť tam, kde prestali. Milé. :)

Ako sme po obede oddychovali, dohonila nás Magdaléna z Budapešti. Na pár minút, lebo my sme akurát zvažovali, či sa zdvihnúť zo zadku teraz alebo o 2 minúty. :) Tak sme šli o 2 minúty.

ďalšie kilometre boli čoraz krutejšie a krutejšie. Vyrazili sme neskoro, takže hodiny ubiehali prirýchlo, zasa sme sa pristihli pri tom, že skapeme, ak nenatrafíme na nejaké ubytko v okruhu 2 kilometrov. Nenatrafili sme. Či sme chceli, či nie (Diana chcela, ja som nechcela), museli sme sa doplaziť do Comillas, čo bolo na tento deň krutých 28 km stupákov a padákov. Svaly na stehnách mi išli prasknúť pri každom kroku zostupu, a lýtka ma zrádzali, keď sa bolo treba štverať hore. Nie kilometre, ale metre sme počítali do Comillas, lebo podľa všetkých dostupných informácií toto bolo jediné miesto, kde by sme mohli nájsť ubytovanie pre pútnikov.

Počas cesty sa nám v diaľke sem-tam ukázal oceán a kdesi ozaj ďaleko na západ najvyššie časti majestátneho Kantaberského pohoria.

Konečne sme „stretli vytúženú“ tabuľu Comillas a ako šibnutím čarovného prútika (aké otrepané slovné spojenie - mali by to zakázať), sa pred nami zrazu otvoril oceán. Posledné stovky metrov som cítila v kostiach, vo vlasoch, v nose ten známy závan, no ten pohľad ma aj tak ohúril. Toto vie len oceán. Príboj je taký silný, že sa triešti o priepastné skaly silou... silou... ach... silou oceánu? Voda trieska do výšky desiatok metrov, rozplýva sa do vzduchu a zrazu ju máte všade, ani vás nemuselo ofŕkať. Výrečnosť mi teda nechýba, toto ale opísať ozaj neviem. Nechám to na väčších majstrov...

Jedno je isté. Toto ma vždy chytí. Ledva som stála na nohách, ale nechcelo sa mi ďalej. Onemela som z toho pohľadu ozajstného nekonečna, ohluchla z rachotu príboja, nos sa mi zaplnil slanotou a v očiach sa zaleskli slzy. Isto mi tam niečo vletelo alebo také niečo.

Boli sme šťastné, trošičku nabudené a vliekli sme sa do mesta rýchlosťou trochu prevyšujúcou slimačie tempo. Ozajstná úľava prišla, keď sme našli naše vytúžené alberge. Bolo veľa hodín, pomaly sa stmievalo, bolo zamračené, popŕchalo. Mŕtve sme vpadli do ubytovne. Privítala nás pretiahnutá až vydesená tvár majiteľky. Udivene sme na seba kukali, či sme nejaké ufúľané alebo čo. Vyzerali sme vzhľadom na podmienky celkom zachovalo (dobre, keby ste ma takto stretli doma, vskutku by ste mi dali buď 5 eur, alebo ma poslali k psychológovi). Nakoniec z nej vypadlo, že má iba jednu posteľ, všetko je obsadené.

Ó, výborne. :)

...no nejdem vás ďalej nudiť, pokračovanie nabudúce. :)

Doooooobre.

Uprosili sme ich, aby jedna z nás mohla spať na zemi niekde medzi posteľami, smradľavými topánkami, šľapkami, batohmi, taškami, balíkmi, káblami z nabíjačiek a ja neviem čím ešte...

Diana nechcela ani počuť, aby som to bola ja, lebo ako sama tvrdí, má rešpekt pred mojím vekom. Podozrievam ju, že má iba strach, aby som zajtra nebola nevyspatá a dolámaná, lebo potom by som sa vliekla ešte pomalšie. :) Inak, toto alberge bolo luxusné. Chlapci a dievčatá mali oddelené sprchy. Aj wécka sme mali iba my, dievčatá, a k tomu dokonca 2 vlastné umývadlá! Paráda.

Pred večierkou sme zbehli do mesta niečo prehryznúť a kúpiť niečo, čo zjeme cestou na raňajky. Stretli sme „vlakových“ chalanov. Pozdravili sme sa obligátnym Buenas! s otázkou, aká bolo cesta... vlakom? :)

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972232-6-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Úvod

PIATOK, 11. SEPTEMBRA 2015

SOBOTA, 12. SEPTEMBRA 2015

NEDEĽA, 13. SEPTEMBRA 2015

PONDELOK, 14. SEPTEMBRA 2015