Pavel Fendek

Súmrak európskej civilizácie

Barbari sa zmocňujú Európy

Aktualizovaná verzia knihy, ktorú vydal tlačou Inštitút národnej politiky v roku 2015

Ukážka z elektronickej knihy

________________________________________________

Copyright © Pavel Fendek, 2016

Cover design © Anna Chovanová, 2016

© Inštitút národnej politiky, Bratislava 2016

www.institut-inp.sk

INŠTITÚT NÁRODNEJ POLITIKY

Pavel Fendek: SÚMRAK EURÓPSKEJ CIVILIZÁCIE

Barbari sa zmocňujú Európy

Zodpovedná redaktorka: Božena Rolková

Návrh obálky: Anna Chovanová

Prvé vydanie

ISBN 978-808061-842-1

Úvod

Po roku 1989 som očakával, že ma nikto nebude obťažovať akoukoľvek ideológiou. Spočiatku nenápadne, potom stále intenzívnejšie začala prenikať na Slovensko multikultúrna agenda Európskej únie (ďalej EÚ) sprevádzaná obviňovaním Slovákov z  rasizmu voči Rómom, netolerancii voči komunite LGBTI atď. Zistil som, že sa tak nestalo v dôsledku odtrhnutosti EÚ od reality, ale že ide o súčasť jej ideologického systému. Namiesto súdruhov z Moskvy ma začali obťažovať novou totalitnou ideológiou byrokrati z Bruselu. Nevedel som si predstaviť, že v EÚ môže existovať niečo ešte stupídnejšie ako bývalá moskovská verchuška. Mýlil som sa. Žiadna slovenská vláda sa však nevzoprela a neodkázala do Bruselu, že ideológie sme si užili za štyridsať rokov komunistickej totality viac ako dosť a ďalšiu stupídnu totalitnú ideológiu, ktorá tyranizuje majoritné obyvateľstvo Slovenska, nechceme a  nebudeme sa ňou riadiť. Téma bola na svete a ja som sa ju podujal spracovať.

Európske národy a Európania sa nachádzajú v historickom bode zlomu. Ich kultúra a civilizácia v priebehu krátkeho času zanikne, alebo sa vzchopí k novému rozmachu. Len na morálnej odolnosti a odhodlanosti Európanov a ich národov závisí, ktorý variant sa stane skutočnosťou. V svojej knihe analyzujem príčiny, ako sa mohla vyspelá európska kultúra a civilizácia dostať na dráhu strmo vedúcu do prepadliska dejín. Problematiku som skúmal cez prizmu marx-leninského učenia. Touto metódou sa mi podarilo odhaliť zámer neomarxistov, čiže kultúrnych marxistov Frankfurtskej školy vybudovať nový spoločensko-ekonomický a  politický systém, ktorý som nazval kultúrny socializmus. Skúmaním povahy jednotlivých neomarxistických ideologických smerov som dospel k záveru, že ich možno ponímať ako jeden celok, ktorého najdôležitejšia súčasť je multikulturalizmus. Ostatné, značne rôznorodé neomarxistické smery, ako radikálny feminizmus, genderizmus, humanrightizmus atď. som spojil a nazval subkultúrny multikulturalizmus, ďalej skrátene subkulturalizmus. Týmto spôsobom som dostal pod jednu strechu kultúrneho socializmu všetky príbuzné ideologické smery, ktorých cieľom je zničenie európskej kultúry, civilizácie a jej nositeľov, európske národy a Európanov z  dôvodov ideologických, ekonomických, politických a mocenských. Európania sa v tomto variante socializmu dostali do rovnakej pozície ako Židia v národnom socializme Hitlera a buržoázia v beztriednom internacionálnom socializme Marxa a Lenina. Pre nás by mala byť varovná historická skúsenosť, že vo všetkých variantoch socializmu je vrcholným prejavom demokracie diktatúra a totalitný politický režim.

Pre súčasnú historickú epochu Európy reprezentovanú najmä EÚ je charakteristická imigrácia z krajín tretieho sveta, najmä moslimov, ktorá nadobudla taký masový rozmer, že ju môžeme nazvať inváziou. Individuálne môžeme posudzovať inokultúrnych a inorasových imigrantov podľa toho, ako sú schopní integrovať sa do európskej spoločnosti. Pokiaľ ich percentuálny podiel na celkovom počte obyvateľstva nedosahuje hranicu možnosti združovať sa do miestne kompaktných komunít, vo väčšine prípadov nie sú zdrojom problému. Masovou imigráciou, čiže inváziou, dochádza k synergickému efektu, keď integrácia jednotlivcov do európskej spoločnosti prestáva byť podstatná, vzniká problém integrácie celých kultúrnych a rasových komunít respektíve menšín do európskej spoločnosti a kultúry majoritných Európanov. Príslušníci imigrantských komunít, hoci prišli do Európy dobrovoľne za lepším životom, považujú totiž požiadavky Európanov, aby sa adaptovali na kultúrne pomery európskej, zatiaľ najrozvinutejšej civilizácie na svete, za svoj kultúrny a rasový útlak, xenofóbiu, diskrimináciu, netoleranciu atď. Naopak, svoje požiadavky, aby Európania akceptovali či dokonca podriadili sa ich nezriedka barbarským kultúrnym pomerom, považujú za svoje právo a mainstreamoví európski politici a intelektuáli im toto právo priznávajú. Z inváznych imigrantov sa preto stávajú nájazdníci, osadníci, kolonisti, kolonizátori a dobyvatelia, ktorých som všeobecne nazval VOTRELCI. Príbeh filmu Votrelec realisticky znázorňuje, čo dokážu votrelci spôsobiť a zároveň poukazuje aj na fanatizmus zločincov, ktorí ich zamýšľali zneužiť na svoje zvrátené ciele. Každé z uvedených označení je relevantné, preto ich budem ďalej používať podľa kontextu.

Európa sa tak stáva objektom kolonizácie a dobrovoľne sa podriaďuje neeurópskym kolonizátorom zo zaostalejších a najmä nekompatibilných kultúr. Za podmienok stále markantnej kultúrno-civilizačnej nadradenosti a napriek rapídne sa zmenšujúcej ekonomickej, politickej a mocenskej prevahy kolonizovanej Európy je to z historického hľadiska rarita. Z Európy, reprezentovanej EÚ, sa stala koloniálna metropola, ktorá plánuje, riadi a realizuje svoju vlastnú kolonizáciu neeurópskymi kolonistami. Vo vojenskom konflikte by to bolo niečo také, ako útok do vlastných zákopov za víťazného pokriku kolaborantov: Hurá, vzdávame sa. Imperiálnu a koloniálnu minulosť Európy práve títo kolonizátori odsudzujú ako nemorálnu, hoci neeurópske krajiny spadajúce pod koloniálnu nadvládu európskych mocností neboli zväčša masovo kolonizované Európanmi fyzicky, príkladom čoho je India. Kladiem si oprávnene otázky: Majú aj Európania právo zbaviť sa koloniálnej nadvlády? Proti komu majú viesť národnooslobodzovací boj? V tejto knihe odpovedám na tieto a ďalšie otázky a zároveň interpretujem pôvod vzniku tejto absurdity ako logický následok nástupu neomarxizmu.

Thilo Sarrazine v knihe Deutschland schaft sich ab (voľne preložené ako Nemecko demontuje samo seba) konštatuje, že Nemci hlúpnu úmerne tomu, ako postupuje invázia imigrantov z krajín tretieho sveta. Hlúpnu však nielen Nemci, ale prakticky všetci Európania, ktorých krajiny sú postihnuté inváziou imigrantov z krajín tretieho sveta. Tento proces je porovnateľný s nástupom barbarov v Západorímskej ríši a má aj podobný následok – Európa viditeľne upadá do kultúrneho barbarstva. Ešte do začiatku 2. svetovej vojny bola Európa doslova gejzírom chrliacim vzdelancov, učencov a odborníkov všetkých zameraní na ciele vedy, priemyslu a kultúry, ktorý napájal vedomosťami celý svet, USA nevynímajúc. Súčasnosť je tristná. Európa produkuje nielen čoraz menej vzdelancov a učencov, ale aj odborníkov, preto začína byť odkázaná na ich „dovoz“. Demografická krivka európskej populácie prudko klesla a sociálny, najmä dôchodkový systém sa preto stáva už v strednodobej perspektíve ekonomicky neudržateľný. Navyše, mainstreamoví politici riešia situáciu podporou imigrácie z neeurópskych krajín a kultúr, hoci ekonomické analýzy jednoznačne dokazujú, že táto imigrácia problém nerieši, práve naopak, len ho zhoršuje. Živiť ilegálneho azylanta, nezamestnaného moslima, jeho dve-tri ženy a desať detí, či rómsku rodinu s podobným počtom detí a deti ich detí zo sociálneho systému nastaveného na trvale vysoký ekonomický rast a európske kultúrne pomery, začína byť už ekonomicky aj spoločensky jednoznačne neúnosné. Realizáciu zmysluplných ekonomických a spoločenských reforiem však torpéduje najmä ideológia multikulturalizmu, ktorá pokladá inváziu kolonistov z krajín tretieho sveta za žiaducu, nevyhnutnú a prínosnú z kultúrneho, spoločenského, demografického aj ekonomického hľadiska. V spoločensko-ekonomickom systéme súčasnej EÚ sú tak evidentne systémové chyby, bez odstránenia ktorých nie je možné odvrátiť jej kultúrno-spoločenský, demografický, ako aj ekonomický kolaps. Týchto systémových chýb je toľko, že vlastne samotný spoločensko-ekonomický systém EÚ je jedna veľká systémová chyba.

Problematiku som skúmal interdisciplinárne, inšpirovali ma metódy exaktných vied. Skúmal som problematiku ako pokus sociálneho inžinierstva a hľadal principiálne príčiny jeho výsledku. Sústredil som sa na skúmanie detailov, pričom som predpokladal, že sú súčasťou systému, ktorý tieto problémy spôsobil. Na základe poznania systémových príčin vzniku problému potom odpoveď na riešenie problémov nájsť vieme. Po tejto analýze som dospel k záveru, že musí existovať spoločensko-ekonomický systém a neomarxistická ideológia pozostávajúca z širokého spektra neomarxistických ideologických smerov, ktorá je evidentne zdrojom všetkých problémov v EÚ. Aby som mohol interpretovať, prečo takáto ideológia v EÚ vôbec existuje, bolo nevyhnutné analyzovať spoločensky najvýznamnejšie agendy EÚ a definovať základné pojmy, ktoré sú pre tieto agendy charakteristické.

I. Základné pojmy

Rasizmus, diskriminácia, netolerancia, xenofóbia, rovnosť, sloboda, ľudské práva, atď. predstavujú zo spoločenského hľadiska najzávažnejšie agendy EÚ. Ani jeden z uvedených pojmov nie je však jednoznačne definovaný, čo predstavuje značné riziko zámeny významu týchto pojmov. Spoločenské vedy a filozofia, najmä v neomarxistických podmienkach EÚ, nie sú jednoducho schopné ich jednoznačných definícií. Do riešenia tohto problému som preto zapojil aj exaktné vedy.

1. Rasizmus, diskriminácia, tolerancia, xenofóbia

Rasizmus

Jedna ľudská rasa neexistuje, len jeden ľudský druh v rámci primátov. Vedu o skúmaní rasovej rôznorodosti a rozmanitosti ľudského druhu ako výsledku procesu biologickej evolúcie človeka som nazval rasiológia. Táto veda skúma odlišnosti ľudských rás. Nie je však politicky korektnými diletantmi uznávaná, preto nemá ani oficiálne uznaný názov, v dôsledku čoho sa zamieňa s rasizmom. K zvoleniu názvu rasiológia ma inšpirovala uznávaná kynológia. Pes je najlepší priateľ človeka, preto som ho použil ako jeho náhradu. Na psov, na ich rasovú rôznorodosť a rozmanitosť a z toho vyplývajúce fyzické a charakterové osobitnosti totiž nikto neaplikuje ideológiu. Človek však prechádza nielen procesom biologickej, ale aj kultúrno-spoločenskej evolúcie. Biologickou a kultúrno-spoločenskou stránkou evolúcie človeka sa zaoberá široko rozvetvená antropológia. Ako každá veda, tak aj výsledky rasiologicko-antropologického skúmania môžu byť nesprávne interpretované, alebo zneužité, najmä pokiaľ s nimi manipuluje nejaká ideológia. Ideologickou cestou vznikol rasizmus najmä vo forme nacizmu a multikulturalizmu, ako aj v menej známych formách. V neveľkej indickej dedine, ktorej obyvatelia žijú na rovnakej úrovni ako pred stáročiami, považujú Európanov za menejcennú rasu. Z cestopisnej reportáže nebolo zrejmé, akú ideológiu títo dedinčania vyznávajú. Môžem však všeobecne konštatovať, že takéto ideológie, či už vznikli na náboženskom, alebo inom ideologickom základe, nie sú zriedkavé naprieč kontinentmi a rasami. Túto problematiku veľmi výstižne spracoval Michal Kretschmer vo svojom článku: Co je to rasizmus?[1]

Rasizmus však môže vzniknúť aj bez ideologického kontextu. Stačí, keď sú príslušníci rôznych rás kultúrne nekompatibilní, alebo natoľko kultúrno-spoločensky odlišní, že ich spolužitie vyvoláva permanentný konflikt. Ktorá strana však bola, alebo je tou rasistickou? Logicky ňou môžu, ale nemusia byť všetky strany, ktoré sa do takého konfliktu dostali. Rasizmus však neomarxisti pripisujú výlučne bielej rase, jej kultúre a civilizácii, pretože si v koloniálnych dobách ostatné rasy podrobila. Že to bolo v priebehu dejín aj naopak, neomarxistov nezaujíma. Starovekí Gréci boli kultúrne nadradení svojim susedom, ktorými pohŕdali a nazývali ich barbarmi. Reálna nadradenosť a podradenosť kultúr a civilizácií preto môže, ale nemusí byť zdrojom rasizmu príslušníkov nadradenej kultúry k príslušníkom podradenej kultúry. Značná časť príslušníkov menej vyspelých rás a kultúr uznávali prevahu európskej kultúry a civilizácie, ktorá bola pre nich vzorom hodným aplikácie v ich kultúre. Značná časť príslušníkov menej vyspelých rás a kultúr však európsku kultúru, civilizáciu a Európanov nenávideli práve pre ich vyspelosť a nadradenosť. Pocit menejcennosti a závisti môže preto vzbudzovať nenávisť, ktorú po transformovaní do kolektívneho vzťahu môžeme tiež nazvať rasizmus. Príslušnosť k rodine, kmeňu, národu, rase a kultúre bola pre drvivú väčšinu ľudstva prioritou. Môžem preto konštatovať, že drvivá väčšina ľudstva je z tohto hľadiska prirodzene rasistická. Pokiaľ sú príslušníci rôznych rás súčasťou kompatibilných kultúr, prípadne jednej kultúry a jazyka, môžu byť prejavy ich prirodzeného rasizmu prirodzene potláčané. Historicky však boli všetky spoločnosti štruktúrované hierarchicky. Rasizmus aplikovaný národmi od počiatku dejín potom všeobecne definujem takto:

Rasizmus je systém privilégií a obmedzení, v ktorom hlavným hodnotovým kritériom zaradenia človeka do spoločnosti je jeho príslušnosť k rase. Prakticky všetky spoločenské systémy v dejinách ľudstva boli založené na privilégiách a obmedzeniach zaraďujúcich ľudí do spoločenskej hierarchie podľa toho, v ktorom stupni spoločenského rebríčka sa narodili. Sú to systémy kást, tried, vrstiev, atď., medzi ktorými sa vždy vyskytovali tenzie vedúce až k nenávisti v dôsledku ich nespokojnosti so svojím postavením. Tejto tematiky sa zmocnili ideológie nacizmu a multikulturalizmu.

Rasizmus Európanov z neomarxistického hľadiska je uznávanie a hrdosť na historický fakt, že ich kultúra a civilizácia je vyspelejšia ako neeurópske kultúry a civilizácie, a tým nadradená ich hodnotovým a právnym systémom, ako aj všeobecne. Rasizmus Európanov sa prejavuje odmietaním neomarxistickej teórie o rovnosti všetkých kultúr, čo platí výlučne pre Európanov. Pokiaľ majú ako Európania rovnakú mienku o sebe a svojej kultúre príslušníci neeurópskych kultúr, tak to rasizmus nie je, aj keď teóriu o rovnosti všetkých kultúr nepoznajú, či odmietajú. Je to len reakcia na rasizmus Európanov. Dostávame sa tak k ideologickej forme rasizmu:

Rasizmus je systém privilégií a obmedzení pre príslušníkov jednotlivých rás podľa toho, či patria z ideologického hľadiska k rase utláčanej a vykorisťovanej, alebo utláčateľskej a vykorisťovateľskej. Tento ideologický systém legalizuje rasovú nenávisť a rasový boj podobne, ako je v marxistickej ideológii legalizovaná triedna nenávisť a triedny boj. Po svojom víťazstve tento systém implementuje vlastnú ideológiu do legislatívy, justície a exekutívy s konkrétnym cieľom takto:

1. Nacizmus mal cieľ odstrániť útlak a vykorisťovanie Nemcov a ich kultúry Židmi a židovskou kultúrou nastolením spravodlivej vlády árijskej rasy a jej kultúry. Tento cieľ sa v praxi realizoval „konečným riešením“ – likvidáciou Židov a ich kultúry.

2. Multikulturalizmus má cieľ v mene rovnosti všetkých kultúr odstrániť útlak a vykorisťovanie neeurópskych rás a ich kultúr bielou európskou rasou a jej kultúrou nastolením spravodlivej vlády neeurópskych rás a ich kultúr. Tento cieľ sa v praxi realizuje postupným „multikultúrnym odstraňovaním“ bielej európskej rasy a jej kultúry.

Cieľ je v obidvoch prípadoch v princípe rovnaký, rozdiel je len v objekte a spôsobe jeho realizácie. Nacisti legalizovali rasizmus Nemcov k Židom a ostatným „menejcenným“ rasám Norimberskými rasovými zákonmi. Multikultúrni neomarxisti legalizujú rasizmus nebielych rás a ich kultúr k bielej rase a jej kultúre Bruselskými rasovými zákonmi v agende militantného antirasizmu, antidiskriminácie a netolerancie netolerancie. V princípe ide o zámenu významu pojmov a následne o zámenu obete s páchateľom. Čím viac sú príslušníci neeurópskych rás a kultúr nenávistnejší, netolerantnejší a rasistickí k Európanom a ich kultúre, tým väčšia tolerancia k nim a ich kultúram sa od Európanov vyžaduje. Pokiaľ Európania s takýmto spôsobom úpravy vzájomných rasových, kultúrno-spoločenských a ekonomických vzťahov nesúhlasia, alebo dokonca proti nemu protestujú, dostávajú sa do pozície netolerantných rasistov, diskriminujúcich a utláčajúcich Neeurópanov, prípadne etník ako Rómovia.

Ústredný motív, netolerancia netolerancie je neomarxistami interpretovaná výlučne ako netolerancia rasistickej netolerancie Európanov ku kultúrnej odlišnosti Neeurópanov. Netolerancia Neeurópanov ku kultúrnej odlišnosti Európanov nie je neomarxistami interpretovaná ako rasistická netolerancia. Je vznešene nazývaná prínosom ku kultúrnemu obohateniu a rozmanitosti, čiže „diverzity“ európskej spoločnosti. „Rasizmus“ je hrdosť Európanov na vyspelosť svojej kultúry a civilizácie. Táto hrdosť bola v minulosti pre Európanov samozrejmosťou. Neomarxisti dokázali postupne zmeniť túto hrdosť na hanbu a pocit viny zámenou významu pojmov a následne zámenou obete a páchateľa ako som už uviedol. Pokiaľ to Európania pochopia, dokážu sa oslobodiť od tyranie neomarxistických barbarov a ich neeurópskych spojencov. Potom môžu Európania slobodne prehlásiť:

„Dosť bolo klamstiev o rasizme bielej rasy. Dosť bolo vydierania a urážok na konferenciách a pôde OSN o rasizme a kolonializme. Ďalej to už tolerovať nebudeme a podnikneme razantné kroky. Rovnosť kultúr a ich hodnotových systémov je neomarxistický ideologický nezmysel, ktorý hádžeme na smetisko dejín. Napriek spoločensko-ekonomickému úpadku, ktorý spôsobili neomarxisti, je európska kultúra a civilizácia stále najvyspelejšia na svete. Každý Neeurópan, ktorému Európania dovolia, aby do Európy prišiel, ju preto musí rešpektovať rovnako, ako aj Európanov a musí im byť za to vďačný. Pokiaľ tak neučiní, môže sa slobodne rozhodnúť, kam chce odísť.“ Bojovať proti rasizmu v európskej spoločnosti, ktorá prvá kodifikovala a reálne uplatňuje princíp rovnosti občanov pred zákonom, je v podstate rovnaká perverznosť ako považovať stráženie oviec za rasistický útok proti vlkom a strážcov za stráženie perzekvovať[2].

Ako som už uviedol, rasová nenávisť je nenávisť ako každá iná, pokiaľ sa nestane kolektívnym hnutím alebo ideológiou. Môžu ju spustiť pocity ukrivdenia alebo čokoľvek iné. Skúmanie rasového motívu zločinov, či zločinov z rasovej nenávisti, ktorých páchateľmi môžu byť z princípu prezumpcie viny len Európania a bieli ľudia všeobecne, je samo osebe zločin. Neeurópania a nebieli ľudia všeobecne páchajú z princípu prezumpcie neviny rovnaké zločiny zaiste z lásky. Pokiaľ nebudú legislatívne definované a implementované zločiny z lásky, nemôže legislatíva uznávať ani zločiny z nenávisti a už vôbec nie verbálne, čiže zločiny nenávistného prejavu (hate speach crimes). Zločiny páchajú ľudia buď z nenávisti, alebo zločinnosť je súčasť ich charakteru a nimi vyznávaných hodnôt. Výnimky potvrdzujú pravidlo.

Rasy a ich kultúry reálne existujú a navzájom sa od seba líšia. Rasiologicko-antropologické skúmanie biologickej a kultúrno-spoločenskej evolúcie rás, ako aj reálnych dôsledkov dopadu ich odlišností nie je rasizmus. Rasistická môže byť len ideologická interpretácia tohto výskumu. Veľmi zaujímavá je v tomto kontexte rasová segregácia v USA a zvrhnutý režim apartheidu v Juhoafrickej republike (ďalej JAR). V rámci desegregácie USA spustil prezident Johnson v roku 1965 program afirmatívnej akcie známej v Európe ako pozitívna diskriminácia. Prvým krokom tohto programu bolo šikanovanie bielych školákov, ktorí boli rozvážaní autobusmi po školách nezávisle od miesta ich bydliska, len aby vznikli rasovo premiešané školy. Černochov sa to netýkalo, v rámci dosahovania rozmanitosti, čiže „diverzity“ si mohli ponechať aj čisto černošské školy ako prejav potláčania rasizmu[3]. Bielym žiakom a študentom boli v mene tej istej „diverzity“ čisto belošské školy zakázané, lebo by to bol paradoxne prejav „belošského“ rasizmu. Dopad bol katastrofálny: študenti dostanú body k dobru, pokiaľ preukážu, že ich niektorý predok z presne stanovenej generácie pochádzal z niektorej „rasovo utláčanej menšiny“. Tento nacizmus naruby označovaný ako „pokrok“ naplno naštartoval svojím slávnym prejavom M. L. King, ktorého tak môžeme považovať za pôvodcu oficiálneho, štátom legalizovaného černošského rasizmu[4]. Značnú časť života som prežil v komunistickej totalite, preto ma plamenné, ideologicky sfarbené reči nedokážu nadchnúť, ale skôr pobaviť alebo nahnevať. Nie som Euroameričan, ktorý má výčitky svedomia voči Afroameričanom, preto sú pre mňa podstatné skutky a nie reči. M. L. King mal kladný vzťah k ZSSR a bol ním uznávaný. Vyvolalo to vo mne pochybnosti o jeho charaktere. Spôsob desegregácie, ktorý nasledoval po jeho plamennom revolučnom prejave bol preto dokázateľne rovnako pochybný. Zákonite sa dostal do rozporu s rovnosťou občanov pred zákonom rovnako, ako odstraňovaná segregácia. Na tejto báze v USA zavedené kvótovanie má absurdné rozmery, pričom EÚ túto absurditu nadšene preberá. USA sa de facto aj de jure stali rasistickým, antibelošským, neslobodným a nedemokratickým štátom, ktorý nemá morálne právo poučovať žiadneho Európana čo je to sloboda, demokracia a rasizmus. Hodnotiace správy o rasistickom útlaku menšín, ako sú napríklad na Slovensku Rómovia, tak môžu USA vydávať a požadovať nápravu len právom moci. To isté sa vzťahuje aj na EÚ.

Zvolenie Baracka Obamu, mulata, avšak ideologicky pravého Afroameričana za prezidenta USA vyvolalo eufóriu černochov na všetkých kontinentoch. Považovali ho za „svojho“ prezidenta a panafrikanizmus nebývalo gradoval. To samo osebe nebolo až tak neprirodzené, neprirodzená bola eufória, ktorá postihla mnoho Európanov a vrcholné politické kruhy EÚ naprieč politickým spektrom. Otvorene sa hovorilo o nasledovania hodnom príklade, ktorý urýchli budovanie „multikultúrnej“ spoločnosti a odstráni všetky tenzie. Barack Obama získal gloriolu mesiáša. Neprirodzená však bola na Západe aj eufória po prevzatí moci v Rodézii, terajšom Zimbabwe, Robertom Mugabem, čiernym Hitlerom, ako aj Nelsonom Mandelom v JAR. O tom, čo sa potom dialo a deje v týchto krajinách, „multikultúrne“ médiá radšej ohlušujúco mlčia. Takéto absurdity a zvrátenosti sa vo „vyspelých multikultúrnych západných demokraciách“ už ani nedajú spočítať.

Zvrhnutý režim rasovej segregácie – apartheidu v JAR síce ad absurdum, ale evidentne zhmotňoval v prvom rade stret kultúr a civilizácií a až v druhom rade rasový konflikt. Ideologicky bol však tento režim interpretovaný západnými neomarxistami a ZSSR ako výsledok výlučne rasového konfliktu. Výlučne rasovým sa stal tento konflikt paradoxne až po zrušení apartheidu, avšak teraz už výlučne zo strany černošského obyvateľstva[5]. M. L. King a Nelson Mandela sú preto pre Európanov rovnako pochybné modly, ako boli svojho času Hitler, Stalin či Mao. V EÚ ide výlučne o stret kultúr a civilizácií, ktorý je však tiež ideologicky interpretovaný ako dôsledok výlučne rasového konfliktu vedeného Európanmi proti Neeurópanom. Táto neomarxistická deviácia Západu sa už ako morová nákaza prenáša aj na Slovensko a má prakticky rovnaké symptómy ako morová nákaza nacizmu.

Pokiaľ sa Židia bránili sfanatizovaným tlupám nacistov, policajti ich za to ešte potrestali. Napokon skončili v koncentračných táboroch. Pokiaľ už Slováci nie sú ochotní znášať následky „kultúrnej odlišnosti“ Rómov, čiže sú „netolerantní“ k rómskemu rasistickému násiliu a dokonca proti nemu otvorene demonštrujú, alebo sa bránia, zakročí proti nim polícia, aby ochránila násilníkov. Postup vládnej moci proti Slovákom je rovnaký, ako svojho času postup súdruha Hitlera proti Židom. Slováci by si mali uvedomiť, že osud Židov im pripravujú práve tí, ktorí sa najviac oháňajú antirasizmom, antidiskrimináciou, toleranciou a ľudskými právami. Hnedú rétoriku a činy Hitlera len predvádzajú v dúhovom vydaní. Antisemitizmus sa stal synonymom pre vzťah nacizmu k „semitizmu“ Židov, všestrannej vyspelosti bohom „vyvoleného“ národa. Antirasizmus sa stal synonymom pre vzťah neomarxistov k vyspelosti a nadradenosti, čiže „rasizmu“ európskej kultúry, civilizácie a Európanov. Rasizmus 21. storočia je preto militantný antirasizmus, čo je v podstate ideologicky motivovaný a zákonmi legalizovaný antieuropanizmus a antibelošstvo, rasová nenávisť a konanie príslušníkov menej vyspelých kultúr k Európanom a ich kultúre[6]. Militantný antirasizmus[7] a antidiskriminácia je v princípe multikultúrny, dúhový nacizmus, ktorého prejavom je rasizmus Neeurópanov k Európanom a Rómov k Slovákom[8].

Diskriminácia

Diskriminácia nie je znevýhodnenie, ale schopnosť rozlišovania vlastná každému živému organizmu na tejto planéte. Nerozlišuje, čiže nediskriminuje len mŕtva hmota. Živočíchy diskriminujú, čiže rozlišujú vonkajšie podnety podľa svojich inštinktov. Človek ako mysliaci tvor navyše disponuje hodnotovými kritériami, na základe ktorých podnety rozlíši, identifikuje ich a urobí rozhodnutia dôležité pre jeho život a život spoločnosti. Diskriminuje, čiže rozlišuje pozitívne, neutrálne alebo negatívne, správne alebo nesprávne. Aj nulová diskriminácia je preto diskriminácia rovnako, ako aj nula je číslo s nulovou hodnotou. Diskriminácia je aj matematický postup, ktorý je možný aplikovať na interpretáciu fungovania živých organizmov. Pokiaľ niekto tvrdí, že je diskriminovaný, tak len automaticky, vedome alebo nevedome používa zámenu významu tohto pojmu.

Znevýhodnenie nie je preto diskriminácia, ale obmedzenie, čiže znížená schopnosť jedinca uplatniť sa, či konať nejakú činnosť v požadovanej kvalite v nehierarchickom spoločenskom systéme v dôsledku jeho vlastností a schopností. Obmedzenia, ktoré znevýhodňujú jedincov aj skupiny ľudí v nehierarchickej spoločnosti delím na:

1) odstrániteľné

2) neodstrániteľné

3) ťažko odstrániteľné

1) Do tejto skupiny patria tieto hlavné obmedzenia:

a. Fyzické. Aj keď je jedinec prirodzene fyzicky menej zdatný, môže dosiahnuť usilovným tréningom rovnaké alebo lepšie výsledky ako jedinec fyzicky prirodzene zdatný, ale menej trénovaný.

b. Inteligenčné. Aj keď je jedinec prirodzene menej nadaný môže dosiahnuť usilovným štúdiom rovnaké alebo lepšie výsledky ako jedinec intelektuálne prirodzene nadaný, ale menej usilovný.

c. Sociálne. Pokiaľ je jedinec prirodzene nadaný, usilovný a najlepšie oboje, tak vyspelá spoločnosť dokáže zabezpečiť, aby mohol štartovať z jednej čiary nezávisle od svojho sociálneho postavenia.

2) Do tejto skupiny patria tieto hlavné obmedzenia:

a. Fyzické. Príroda je nevyspytateľná, každý jedinec má rôzne danosti a nie každý sa môže stať stíhacím pilotom alebo kvalitným bežcom na dlhé trate napriek tréningu. Osobitnou kapitolou sú zdravotne postihnutí.

b. Inteligenčné a psychické. Nie každý jedinec je schopný stať sa napríklad kvalitným lekárom aj keby vyvinul enormné úsilie pri štúdiu. Nie je jednoducho prirodzene schopný. Osobitnou kapitolou sú psychicky a mentálne postihnutí.

c. Pohlavie. Muž nemôže rodiť, pretože to tak príroda zariadila, z čoho vyplývajú aj ďalšie neodstrániteľné obmedzenia pohlaví. Rodová agenda, nazývaná gender studies (rodové štúdie), ktorej cieľom je dokázať, že rozdielnosť pohlaví nie je vrodená, ale ide o sociálny konštrukt patriarchálnej spoločnosti, má ideologický, nie racionálny vedecký základ.

3) Do tejto skupiny patria obmedzenia kultúrno-spoločenské, ktoré sú najkomplikovanejšie, pretože tvoria variácie bodov 1 a 2 v kultúrnom kontexte. Sem zaraďujem problematiku Rómov a imigrantov z tretieho sveta.

Zvýhodnenie je uprednostnenie jedinca oproti iným jedincom na základe jeho zvýšenej schopnosti plniť požadované hodnotové parametre pre nejakú činnosť v dôsledku jeho vlastností a schopností. Uprednostnenia, ktoré zvýhodňujú jedincov v nehierarchickej spoločnosti vyplývajú výlučne z priority kvality vlastnosti a schopnosti jedinca nezávisle od jeho príslušnosť k spoločenskej vrstve, komunite, etniku či rase. V hierarchickej spoločnosti nie je prioritou kvalita vlastností a schopností jedinca, ale jeho príslušnosť k spoločenskej vrstve, komunite, etniku či rase, na základe ktorej požíva uprednostnenie podľa spoločensky stanovených privilégií alebo obmedzení. V modernej, multikultúrnej verzii hierarchickej spoločnosti takto funguje problematika Rómov a imigrantov z tretieho sveta, ako aj iných menšín, príkladom čoho sú kvóty. Populárna integrácia do spoločnosti, či už jedincov, komunít alebo menšín, ako aj inklúzia má tak svoje limity nezávisle od vôle, zámerov a ideológie jej lídrov. Pokiaľ lídri spoločnosti napriek tomu presadzujú ideologicky motivovanú integráciu a inklúziu, má to deštruktívny dopad na majoritnú spoločnosť, do ktorej sa jedinci, komunity a menšiny majú integrovať. Neomarxistami privilegované menšiny, komunity a jedinci sa cítia naďalej „diskriminovaní“, lebo odmietajú akceptovať realitu kvality svojich vlastností a schopností integrovať sa.

Tolerancia

Tolerancia z filozofického hľadiska je bezvýhradná ochota jedinca prijímať a odovzdávať akékoľvek názory. Výchova k takejto tolerancii má jednoznačne pozitívny efekt. Je východiskom pre praktický život, lebo dochádza k prirodzenej selekcii názorov na správne a nesprávne, akceptovateľné a neakceptovateľné, prijateľné a neprijateľné atď. To nakoniec vedie k prirodzenej selekcii názorov a konaní z nich vyplývajúcich, ktoré jedinec či spoločnosť tolerovať budú alebo nebudú. Takto definovaná tolerancia je základom slobody prejavu, ako aj slobody po prejave. Pokiaľ jedinec alebo spoločnosť zistia, že konanie vyplývajúce z nejakého názoru je pre nich škodlivé, toto konanie tolerovať nebudú. Príklady:

Názor, že Zem je plochá doska je tolerovateľný, pokiaľ sa ho nebudú jeho prívrženci snažiť presadiť do učebných osnov alebo na jeho základe vytvoriť napríklad náboženskú dogmu bez toho, aby dokázali, že to tak naozaj je. Z histórie vieme, že názor o guľatosti Zeme cirkev ešte istý čas netolerovala napriek tomu, že Ferdinand Magellan dokázateľne oboplával svet. Nakoniec sa cirkev pod tlakom dôkazov svojho názoru vzdala. Rovnako sa správajú neomarxisti, ktorí napriek dokázateľne negatívnym dopadom ideológie multikulturalizmu na európsku spoločnosť netolerujú tento názor a dôkazy rovnako, ako v minulosti cirkev netolerovala názory tých, ktorí dokazovali, že zem je guľatá, točí sa okolo svojej osi a Slnka.

Ideológie nacizmu a multikulturalizmu sú neškodné ako názory, ale konania založené na ich základe už patria do kategórie zločinu na jednotlivcoch aj spoločnosti ako celku, čo je dokázateľné historicky aj ideologicky.

Tolerancia z technického hľadiska je definovaná ako zákonom povolená odchýlka od zákonom stanovenej normy v kladnej aj zápornej hodnote (+ -).

Spojením filozofického a technického hľadiska dokážeme eliminovať ideologickú aj dogmatickú interpretáciu pojmu tolerancia. Následne vieme jednoznačne definovať, čo znamenajú pojmy tolerovať a tolerancia.

Tolerovať znamená znášať prejavy či životný štýl blížneho, hoci sa nám to nepáči. Tolerovať teda neznamená súhlasiť. A už vôbec to neznamená povinne zvelebovať druhého len z dôvodu jeho inakosti.

Tolerancia tak nie je znášanlivosť, ale prípustná miera odchýlky, medza, limit znášanlivosti od spoločensky uznaného priemeru, po prekročení ktorého je konanie daného jednotlivca či kolektívu vnímané spoločnosťou už ako spoločensky neúnosné, netolerovateľné, preto zákonom postihované a zmena konania zákonom vynucovaná. Neomarxisti sa snažia zamieňať význam pojmov alebo zahmlievať rozdiely medzi nimi. Napríklad odolnosť organizmu človeka voči alkoholu je už nazývaná toleranciou voči alkoholu. Interpretovať sa to však dá aj tak, že spoločnosť bezmedzne toleruje požívanie alkoholu a opilcov na uliciach, či za volantom.

Xenofóbia

Ako každá fóbia aj xenofóbia je iracionálny strach a obavy, v tomto prípade strach z cudzincov a zo všetkého, čo prinášajú. Nie je to teda racionálny strach a obavy z cudzincov, o ktorých vieme čo sú zač a čo prinášajú. Z generačných skúseností sa rodia fóbie a predsudky fungujúce ako obranný inštinkt. Žiadneho normálneho belocha preto nenapadne bezstarostne sa potulovať černošskými či moslimskými oblasťami európskych veľkomiest, alebo rómskymi osadami na Slovensku. Je teda amorálne trestať človeka za to, že nemá niekoho rád, alebo má oprávnené či neoprávnené predsudky, čo dnes umožňuje antidiskriminačný zákon. To by mohol byť potrestaný prakticky každý človek, ktorý má emócie, vlastné priority a inštinkty. Xenofóbia a predsudky sú v podstate prejavom prirodzenej opatrnosti.

2. Nacionalizmus, vlastenectvo, šovinizmus

Anachronizmus, extrémizmus a príčina vojnových konfliktov v Európe je podľa postmoderných neomarxistických multikultúrnych intelektuálov nacionalizmus. Mnohí z nich dávajú dokonca znak rovnosti medzi nacionalizmus a nacizmus, čím dehonestujú aj vlastenectvo. Buď sa mýlia, alebo zámerne prekrucujú význam tohto pojmu. Nacionalizmus nie je ideológia. Prejavuje sa láskou k svojmu národu a vlasti, ako aj rešpektom k záujmom iných národov. Dehonestovaný je preto, lebo je od neho odvodená ideológia nacizmu, založená na jeho deformovanej interpretácii. Šovinizmus je zase neideologické extrémne egoistické zneužitie nacionalizmu, prejavujúce sa láskou k svojmu národu a vlasti a nenávisťou k iným národom. Vybičovanie nacionalistických emócií nie je potom nacionalizmus, ale jeho deformácia, dôsledok politických, ideologických a ďalších zámerov intelektuálnych pôvodcov tejto deformácie. Nacionalizmus nie je tiež davová psychóza. K zideologizovaniu a zneužitiu aj tých najobyčajnejších vecí dochádza zvyčajne z politických a mocenských dôvodov. Z politických, ideologických a mocenských dôvodov sa rovnako odvíjajú aj snahy o dehonestáciu nacionalizmu a vlastenectva.

Nacionalizmus je prejav uvedomelej spolupatričnosti jedincov na základe rodovej a jazykovej príbuznosti, solidárnosti a emocionálnych väzieb komunít, ktoré sa spájaním rodín do rodov a kmeňov vyvinuli v národ. Základom národa je teda rodina, preto jeho príslušníci pociťujú aj pokrvnú spriaznenosť. Identifikáciou seba samého ako súčasť národa nadobúdajú jeho príslušníci schopnosť rozlišovať medzi svojím a inými národmi a tým aj schopnosť hájiť záujmy svojho národa. Nacionalizmus je potom národné uvedomenie, identifikácia s národom, ktorej hodnota sa pohybuje v intervale pozitívny – neutrálny – negatívny a určuje kvalitu vzťahu jeho príslušníkov k nemu. Najvyšším prejavom nacionalizmu je konštituovanie národa deklaratívnou formou, ktorý tým nadobúda schopnosť robiť svoju vlastnú politiku. Politika národa je v rukách jeho intelektuálnych a mocenských elít. Od nich závisí jej kvalita a v princípe aj interpretácia a realizácia národných záujmov, ktoré s nacionalizmom, založenom na princípe Zlatého pravidla a skutočnými národnými záujmami nemusia mať prakticky nič spoločné.

Národy nie sú produktom 19. storočia, ako to dokazujú postmoderní neomarxistickí multikultúrni intelektuáli, vznikali a zanikali od počiatku dejín civilizácie. Kondenzačným jadrom každej civilizácie od počiatku dejín bol nejaký národ[9] a jeho kultúra. Nacionalizmus Maďarov 19. storočia a ich národné záujmy interpretovali a realizovali ich mocenské elity politikou, založenou na ideológii jednotného maďarského národa, ktorá vyvolala odpor nemaďarských národov Uhorska. V dôsledku tohto, pre nich nevlasteneckého odporu, prirodzený maďarský nacionalizmus prerástol v nenávistný šovinizmus, ktorý zase čiastočne skopírovali nemaďarské národy ako nutnú sebaobranu. Nacionalizmus nikdy nebol príčinou vojenských konfliktov v Európe, vládnuce elity ho len pri presadzovaní svojich záujmov dokázali vynikajúco zneužiť. Je to v podstate to isté ako náboženské vojny v Európe, v ktorých kresťanstvo nebolo ich príčinou, ale jeho rôzna interpretácia a mocenské záujmy vládnucich elít. Nacionalizmus je ako pitná voda. Pokiaľ však do nej pridáme nečistotu alebo jed, bude zdravotne škodlivá alebo smrteľne nebezpečná. Zavrhneme potom pojem voda pre nečistoty a jedy v nej a zakážeme ju piť? Dehonestovanie nacionalizmu má preto pre európske národy rovnaký účinok, ako kontaminácia pitnej vody pre človeka.

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

I. Základné pojmy

1. Rasizmus, diskriminácia, tolerancia, xenofóbia

2. Nacionalizmus, vlastenectvo, šovinizmus

3. Ľudské práva, sloboda, rovnosť

II. Multikulturalizmus

III. Kultúrny socializmus

IV. Korporatívny charakter kultúrneho socializmu

V. Vybrané aspekty výskumu problematiky