Kristan Higgins

THE PERFECT MATCH

Copyright © 2013 by Kristan Higgins

By arrangement with MARIA CARVAINIS AGENGY, INC. and PRAVA I PREVODI.

Translation © 2016 by Zuzana Therová

Jacket design © 2016 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu The Perfect Match (Harlequin Books S. A., USA, 2013) preložila Zuzana Therová.

Redigovala Zuzana Reiselová.

Obálku navrhla Soňa Šedivá.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 933. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4859-5

Túto knihu venujem svojej úžasnej priateľke a agentke Marii Carvainisovej.

Ďakujem vám z celého srdca, madam.

Prológ

V deň, keď Honor Grace Hollandová dovŕšila tridsaťpäť rokov, urobila to, čo na svoje narodeniny robievala vždy.

Podstúpila PAP test.

Uvedomovala si, že návšteva u gynekológa nie je práve typická forma oslavy, ale naplánovať si obávané vyšetrenie na ľahko zapamätateľný deň jej pripadalo ako dobrý nápad. Aspoň nikdy nezabudla. Bolo to praktické a Honor bola nanajvýš praktická osoba. Pôvodne mala so svojimi sestrami Faith a Prudence a s najlepšou kamarátkou Danou Hoffmanovou vyraziť niekam von, minulý týždeň sa však mestom prehnala snehová búrka a plánovanú babskú jazdu museli zrušiť. Rodina sa zíde pri torte až cez víkend, takže PAP test bol napokon jedinou oslavou, ktorú Honor v deň narodenín absolvovala.

Lekár ohľaduplne odvrátil pohľad, keď sa uložila na vyšetrovací stôl a začala zhlboka dýchať na upokojenie, ako ich učila rozčuľujúco ohybná inštruktorka jogy. A tá to robila s takým zanietením, že Honor s Danou dostali záchvat smiechu ako pubertiačky v kostole. Upokojujúci účinok hlbokého dýchania sa nedostavil ani vtedy, ani teraz. Honor sa zadívala na reprodukciu Jacksona Pollocka na strope a rozhodla sa myslieť na niečo pozitívne. Napríklad na to, že musí aktualizovať firemnú webovú stránku. A navrhnúť etiketu pre rulandské šedé, ktoré ich rodinné vinárstvo Volavka pripravovalo na trh.

Ženu v jej veku by asi mali obšťastňovať iné myšlienky než úvahy o práci, uvedomila si a pokúsila sa myslieť na niečo, čo nesúviselo s prácou. Napríklad na mliečnu bonboniéru Lindt, ktorá ju čakala doma. Hneď jej bolo lepšie.

„Ako sa ti vodí, Honor?“ spýtal sa Jeremy spomedzi jej nôh.

„Kopa roboty, veď ma poznáš.“ Poznal ju. Jeremy Lyon bol rodinný priateľ a bývalý snúbenec jej sestry. A bol aj gej, čo však z vyšetrenia jej vaječníkov nerobilo menej nepríjemnú záležitosť.

Jeremy si stiahol rukavice a usmial sa. „Hotovo,“ povedal. Honor sa bleskovo posadila, hoci Jeremy bol nesmierne ohľaduplný, citlivý lekár, preslávený svojimi jemnými rukami. Podal jej príjemne nahriatu deku – až taký ohľaduplný bol. Pri vyšetrení prsníkov nikdy pacientke nehľadel do očí a vaginálne zrkadlá mal vždy uložené na vyhrievanej podložke. Nečudo, že ho milovala polovica ženského osadenstva Manningsportu, hoci sa vedelo, že je na mužov.

„Čo Patrick?“ spýtala sa a prekrížila ruky na prsiach.

„Je skvelý,“ odvetil Jeremy. „Vďaka za opýtanie. A keď sme už pri tom, ty s niekým chodíš, Honor?“

Začervenala sa. Jednak preto, lebo ešte pred chvíľou mala Jeremyho ruky tam dolu, jednak… to bola veľmi háklivá otázka. „Prečo sa pýtaš?“ Chce jej niekoho dohodiť? Mala by povedať áno? Asi by mala. Brogan nikdy…

„Ja len… musím ti položiť zopár otázok o tvojom intímnom živote.“

Honor sa usmiala. Jeremy bol síce lekár, ale aj milý chalanisko, ktorý kedysi chodil s Faith a určite nezabudol, že

Honor je od neho o nejaký ten rôčik staršia. „Ak to má byť dôverná doktorská otázka, potom odpoveď znie…“ Hm… a práve tu bol pes zakopaný. Ako znie odpoveď?

„… áno. Teda niečo v tom zmysle. Zabijem ťa, ak to prezradíš niekomu z našej rodiny.“

„Jasné, že nie,“ usmial sa, „no počujem to veľmi rád. Pretože…“ odkašľal si.

Vyplašene poposadla. „Deje sa niečo, Jer?“

Tvárou sa mu mihlo niečo, čo bolo úsmevom len spolovice. „Pretože máš tridsaťpäť.“

„Áno, viem. Ale čo to má spoločné s tým, či s niekým…“ V žalúdku mala zrazu pocit, akoby sa s ňou prudko pohol výťah.

„Nie je dôvod na obavy,“ červenal sa Jeremy. „Ibaže roky utekajú. Mala by si myslieť na svoje vajíčka.“

„Čo? Nerozumiem.“ Vytiahla si z vlasov čelenku a znova si ju zastokla. Robievala to vždy, keď bola nervózna. „Je nejaký problém?“

„Nie. Ja len… že na materstvo je tridsaťpäť rokov už dosť pokročilý vek.“

Zamračila sa a vzápätí rýchlo uvoľnila tvár. Ráno jej zrkadlo ukázalo trvalú vrásku medzi obočím (dopekla s prirodzeným svetlom!). Mohla by odprisahať, že ešte minulý týždeň tam nebola. „Vážne?“

„Vážne,“ rozpačito prikývol Jeremy. „Mrzí ma to, ale kvalita tvojich vajíčok sa začína zhoršovať. Z medicínskeho hľadiska je ideálne rodiť po dvadsiatke, najlepší vek je dvadsaťdva až dvadsaťštyri.“

„Dvadsaťštyri?“ Toľko mala pred desiatimi rokmi. Zrazu si pripadala hrozne stará. Má vrásku medzi obočím a starnú jej vajíčka! Pomrvila sa a v bedrovom kĺbe jej zachrapčalo. Bože, naozaj je stará! „Mám si robiť starosti?“

„Och nie. Určite nie. No mala by si na to myslieť.“ Jeremy sa odmlčal. „Nechcem ťa plašiť, netvrdím, že s tým bude problém, faktom však zostáva, že pravdepodobnosť vrodených defektov a neplodnosti sa bude odteraz zvyšovať. Zatiaľ je malá a súčasná liečba je na vysokej úrovni. Istý lekár v New Hampshire nedávno úspešne odrodil päťdesiatštyriročnú ženu…“

„Nemienim mať deti po päťdesiatke, Jer!“

Chytil ju za ruku a potľapkal. „Tebe to určite nehrozí, som si istý. Iba som ťa ako tvoj lekár musel upozorniť, to je všetko. A ešte… dávaj si pozor na stravu, máš trocha zvýšený tlak. Hoci je dosť možné, že ho zapríčinil len strach z bieleho plášťa.“

Nijaký strach necítila. Prinajmenej nie vtedy, keď k nemu vchádzala. Doriti! Takže má vysoký tlak, kožu ako korytnačka a jej vaječníky sa menia na fosílie.

„Vyzeráš fantasticky,“ pokračoval Jeremy, „pravdepodobne nie je dôvod na obavy…“

Pravdepodobne? Ak nejaký doktor vypustí z úst slovo pravdepodobne, neveští to nič dobré!

„… no ak s niekým chodíš, je čas pouvažovať o budúcnosti,“ doložil. „Niežeby si na to potrebovala muža. Dnes máme naozaj dobré spermobanky…“

Vytrhla si ruku. „Fajn, Jeremy, hádam stačilo.“ Usmial sa. „Prepáč.“

Ďalší pokus o hlboký nádych na upokojenie. „Tým chceš povedať, že na deti by som mala pomýšľať čím skôr, áno?“

„Presne tak. Ale inak nemáš dôvod na obavy, o tom som presvedčený.“

„Až na vrodené defekty a neplodnosť.“

„Správne.“ Opäť sa usmial. „Ešte nejaké otázky?“

Dane zatelefonovala hneď z parkoviska, schúlená v bezpečí svojej Toyoty Prius ako plod v maternici. Nikto sa nemôže diviť, že jej na um schádzajú pôrodnícke prirovnania, nie?

„Dom vlasov,“ ozvala sa Dana. Tak sa volal jej kadernícky salón a Honor pri tom názve zakaždým striaslo.

„Ahoj, to som ja,“ povedala.

„Bohu vďaka. Práve robím trvalú a modrý preliv Phyllis Nebbinsovej a celý čas si hryziem do jazyka, aby som nezačala jačať. Nechápem, prečo ma musí obšťastňovať rečami o svojom novom bedrovom kĺbe. A čo ty?“

„Práve idem od Jeremyho. Som stará, a ak chcem mať deti, tak čím skôr.“

„Fakt?“ zháčila sa Dana. „To mám prísť o ďalšiu kamarátku? Historky o preplakaných nociach, kolikách a najkrajších anjelikoch na svete ma neberú, veď vieš.“

Honor sa rozosmiala. Dana nikdy netúžila po deťoch – aj priznala, že to bol hlavný dôvod jej rozvodu – a často Honor volala, aby jej do posledného detailu opísala príšerné správanie deciek, ktoré si ženy doviedli so sebou do salóna. Lenže Honor deti milovala. Ešte aj pubertiakov. Prinajmenej svoju sedemnásťročnú neter Abby. Aj synovca Neda, ktorý mal síce dvadsaťdva, no mentálne zostal na úrovni štrnásťročného fagana.

„A čo mi ešte povieš?“ spýtala sa Dana. „Nechcela by si si večer vyjsť na pohárik? Oslávime, že je z teba stará baba, čo ty na to?“

Honor chvíľu mlčala. Srdce sa jej rozbúchalo. „Rozmýšľam, či by som nemala hodiť reč s Broganom.“

„Akú reč?“

„Presne takú, akú máš na mysli.“

Na druhej strane zostalo ticho. „Aha.“

„No áno… aha.“

Ďalšia pauza. „Tuším, že chápem. Vaječníky ti starnú, maternica sa scvrkáva.“

„Len spresním, že o scvrkávajúcej sa maternici zatiaľ reč nebola. Čo si o tom myslíš?“

„Jasné, choď do toho,“ povedala Dana s nápadným nedostatkom nadšenia v hlase.

Honor si posunula čelenku. „Nehovoríš to s veľkým presvedčením.“

„A ty si o tom presvedčená, Honor? Nezdá sa, inak by si sa ma nepýtala, veď s tým chlapom spávaš neviem koľko rokov.“

„Tichšie, prosím ťa. Nemusíš to vytrubovať do celého sveta.“ V Manningsporte, ktorý mal tisícsedemstopätnásť obyvateľov, nebolo veľa žien menom Honor, a s Danou sa už neraz posekali kvôli tomu, čo sa hodí rozoberať na verejnosti a čo nie.

„Dobre, dobre. Je bohatý, vyzerá super a si doňho až po uši. Mimochodom, všetko ostatné už máš. Prečo by si si nedožičila aj Brogana?“

Tento tón Honor poznala. Bolo jej jasné, že Dana vníma jej život cez veľmi ružové okuliare, a v istých ohľadoch bol naozaj skvelý. No aj ona mala svoje problémy, ako každý. Bola stará dievka, to po prvé. A jej vajíčka pomaly, ale isto strácali životaschopnosť, to po druhé.

Honor vzdychla a zachytila svoj odraz v spätnom zrkadle. Zasa tá vráska. „Asi sa bojím, že odmietne,“ pripustila.

„Priatelíme sa tak dlho. Nechcela by som ohroziť náš vzťah, čo ak niečo pokazím?“

„Tak sa ho nič nepýtaj.“

Biologické hodiny tikajú. Asi by sa s Jeremym mala pozhovárať ešte raz. No ak jej Boh chcel dať znamenie, dosť možné, že tými Jeremyho slovami. „Risk je zisk, to mi chceš povedať?“ nadhodila v nádeji, že ju Dana podporí.

Lenže tá iba vzdychla. Honor vycítila, že pohár kamarátkinej trpezlivosti je už po okraj. Nemala jej to za zlé.

„Honor, ak mu tú otázku chceš položiť, urob to. Jednoducho to naňho vybalíš a on ti povie: ,Jasné, že si ťa vezmem! Si predsa úžasná Honor Hollandová!‘ A potom môžete skočiť do Hartovho klenotníctva a kúpiť ten šuter, na ktorý sa už rok chodíš pozerať.“

Celkom pekná predstava. „Nepredbiehaj udalosti,“ zavrátila ju Honor. Pravda, vo výklade klenotníctva bol prsteň, o ktorom sa Dane zmienila – ale iba jej. Práve ten by chcela dostať, keby sa niekedy mala zasnúbiť. Jednoduchý hranatý diamant so smaragdovým výbrusom, zasadený v platine. Honor sa nikdy nepokladala za milovníčku šperkov (bola ochotná nosiť jedine mamine perly) alebo šiat (nosievala sivé alebo modré kostýmčeky od Ann Taylor a biele blúzky šité na mieru – iba občas, keď mala sentimentálnu náladu, si obliekla ružovú), no tento prsteň ju dostal.

„Už musím končiť,“ povedala Dana. „O chvíľu príde Laura Boothbyová na preliv. Vybafni to naňho a uvidíš, ako zareaguje. Prevráť mu svet naruby. Alebo buď ticho. Len sa rozhodni, čo vlastne chceš. Jasné? Zavoláme si.“ A položila.

Honor chvíľu nehybne sedela. Mohla by zatelefonovať niektorej zo sestier, lenže… tie o Broganovi nevedeli. Teda vedeli, že sú priatelia, no o romantickej časti ich vzťahu nemali potuchy. Presnejšie, o tom, že spolu spávajú. Prudence, najstaršia z hollandovského klanu, by bola nadšená, keďže sex z nej v poslednom čase priam sršal – čo si Honor vysvetľovala ako trápny sprievodný jav blížiacej sa menopauzy. Pru sa však, žiaľ, vyznačovala sklonom vytárať tie najnevhodnejšie informácie či už na rodinnej večeri, alebo v krčme u O’Rourka.

A Faith? Medzi najmladšou z troch sestier Hollandových a Honor to kedysi dosť škrípalo, ale keď sa Faith po čase strávenom v San Franciscu (za osem generácií bola prvým členom hollandovskej famílie, ktorý žil mimo štátu New York) vrátila domov, vzťahy sa trocha vylepšili. Áno, Faith by sa ten nápad pozdával… Bola čerstvo vydatá, citovo založená, až sentimentálna, a každá romantika ju dojímala k slzám.

A potom tu bol Jack, ich brat. Lenže ten ako typický muž veľmi nerád počúval historky potvrdzujúce skutočnosť, že jeho sestry sú ženy z mäsa a kostí, a dokonca vedú sexuálny život.

Takže okrem Daninho nemala Honor iné ucho, ktoré by ju s pochopením vypočulo. Nič to, aj tak sa musí čím skôr vrátiť do práce. Naštartovala a pustila sa krížom cez mesto. Mestečko Manningsport je perlou vinárskeho kraja Finger Lakes v západnom výbežku štátu New York. V zimných mesiacoch tam vládne ticho a pokoj – je dávno po prázdninách a nová turistická sezóna sa otvára až v apríli. Vo viniciach sa robí len zimný rez, inak odpočívajú pod bielou perinou. V diaľke sa čierno ligoce hladina jazera Keuka, ktoré je také hlboké, že nikdy nezamŕza.

Vinárstvo Volavka sa radilo k najstarším farmám v šírom okolí a pri pohľade na firemný znak, zlatú volavku v modrom poli, Honor zakaždým pocítila nával hrdosti. Hollandovské pozemky, vyše osemdesiat hektárov viníc, lúk a lesov, sa rozkladali na vyvýšenine nazývanej jednoducho Kopec.

Honor prešla okolo starého domu, postaveného už v roku 1781 v štýle prvých kolonistov. Tam žili vo večných hádkach jej starí rodičia (obaja bezmála takí starí ako ich dom). Potom minula nový dom – ten bol z roku 1873, biely, rozložitý, s impozantným priečelím –, v ktorom bývala spolu s otcom a pani Johnsonovou, gazdinou a zvrchovanou vládkyňou nad celou hollandovskou rodinou, a zatiahla na parkovisko pred kancelárskou budovou. Stálo tam len jedno auto, Nedovo. Pru, ktorá mala na starosti rastlinársku stránku firmy, sa motala buď v niektorej stodole, kde bola uskladnená technika, alebo vo vinohradoch. Ocko, Jack a pravdepodobne aj dedo budú dolu, asi kontrolujú víno v sudoch a hrajú poker. V administratíve pracoval na čiastočný úväzok aj Ned, no Honor ako jediná z celej rodiny chodila do kancelárie každý deň.

Čo bolo fajn. Mať pod palcom celú obchodnú stránku firmy sa jej páčilo. A teraz po Jeremyho novine, ktorá na ňu zapôsobila ako bomba, potrebovala byť sama. Musí popremýšľať. Spísať zoznam.

Času vraj zostáva málo, potrebuje plán.

Vošla do hlavnej budovy, minula krásnu miestnosť, kde usporadúvali ochutnávky, potom obchodík so suvenírmi a vstúpila do krídla s kanceláriami. Nedove dvere boli otvorené, no v kancelárii ho nebolo. Výborne: najlepšie sa jej rozmýšľalo, keď bola celkom sama.

Sadla si za svoj veľký, pedantne uprataný stôl a otvorila v počítači nový dokument.

Muži boli sféra, v ktorej sa jej veľmi nedarilo. Obchody síce uzatvárala s desiatkami mužov, keďže vinárstvo je dodnes mužskou doménou, a kým sa hovorilo o distribúcii, mediálnej reklame či perspektíve úrody, nemala problém. No na romantickom fronte bola úplne nemožná.

Faith mala postavu ako Marilyn Monroe, vlasy ohnivé a vďaka svojim belasým očiam pôsobila na mužov ako nevinná laň. Upútala na seba pozornosť, len čo vystúpila z auta. Aj Pru sa bez problémov vydala, napriek celoživotnému rebelantstvu a záľube v mužskom oblečení: s Carlom začali spolu chodiť ešte na strednej a v manželstve boli šťastní dodnes (akurát to na Honorin vkus dávali priveľmi okato najavo). Ešte aj Dana, extrémne prieberčivá, pokiaľ išlo o mužov, mala vždy v zálohe nejakého nápadníka, hoci po čase jej každý začal liezť na nervy.

Len Honor to s chlapmi nevedela. A pritom nebola nijaká škrata. Priemerná výška, stredná postava, i keď nie natoľko obdarená ženskými krivkami ako Faith. Hnedé oči. Za svoju najväčšiu prednosť vždy pokladala vlasy – dlhé, rovné a blond. A jamky v lícach, ktoré zdedila po mame. Celkom príjemná tvár. V podstate však… všedný priemer. Na rozdiel od Brogana Caina, ktorý vyzeral ako grécky boh. Ten mal od všedného priemeru ďaleko: tyrkysovomodré oči (naozaj), husté gaštanové kučery. Bez pár centimetrov stodeväťdesiat. Štíhly, silný, s pôvabom divej šelmy. S Broganom sa spriatelili vo štvrtej triede, keď ich učiteľka vybrala do programu pre matematické talenty – len ich dvoch. Ostatné decká si z nich síce uťahovali, volali ich kockáči, ale inak to bolo fajn.

Kamarátili sa až do konca školy. Sedávali vedľa seba na školských zhromaždeniach, zdravili sa na chodbách, priateľsky súťažili v prospechu. Na Halloween chodievali po známych a susedoch, až kým neboli na masky a koledy pristarí. Potom zostávali v starom dome a pozerali spolu strašidelné filmy.

Všetko sa zmenilo na maturitnom plese. Brogan si ju pozval ako svoju kamarátku. Vraj sa určite zabavia lepšie než páriky, čo spolu chodia. Tie prikladajú maturitnému plesu prehnane veľký význam. Celkom praktické, usúdila Honor, no keď uvidela Brogana v obleku a s kytičkou, ktorú si mala pripnúť na ruku, čosi sa stalo. Od toho okamihu bola roztrasená, išli na ňu mdloby a vždy, keď na ňu Brogan pozrel, očervenela ani rak.

Najprv tancovali ako kamaráti, ale potom diskdžokej pustil pomalú skladbu. Brogan ju objal oboma rukami, pobozkal na čelo a povedal: „Je to fajn, nie?“

Bum, a bola v tom až po uši.

A jej láska rástla – ako jednostranný vírus, pomyslela si občas. Pretože Brogan to necítil tak ako ona.

Mal ju rád, áno. Dokonca by sa dalo povedať, že ju istým spôsobom ľúbil. Ale nie tak, ako Honor ľúbila jeho… ibaže o tom nevedel. Až taká hlúpa nebola, aby mu to zavesila na nos.

Prvý raz sa spolu vyspali v prvom ročníku na vysokej, keď pricestovali domov na jarné prázdniny a Brogan navrhol, aby vzájomne prišli o poctivosť, „… pretože je lepšie urobiť to s kamoškou alebo s kamošom ako s niekým, do koho je človek zaľúbený“. Teória o maturitnom plese v bledomodrom, tentoraz však išlo o niečo viac.

Honor, pravdaže, celkom neverila, že by Brogan mohol byť ešte panic. Okrem toho bola doňho zaľúbená, a ak to mal byť len úskok, aby ju dostal do postele, otázkou jeho poctivosti sa nemienila zaoberať. Skutočnosť, že sa chce vyspať práve s ňou, jej pripadala ako zázrak, veď si mohol vybrať doslova ktorúkoľvek. Takže stalo sa a bolo to úžasné, hoci z jej strany to naozaj bolo po prvý raz. Keď sa o niekoľko dní vybrali do kina, Brogan sa správal ako predtým – uvoľnene, priateľsky, jednoducho kopa zábavy, no Honor celý čas mučila neistota. Chodia spolu? Sú pár?

Nuž, zjavne nie, lebo pri lúčení ju len cmukol na obe líca, a keď sa vrátili každý na svoju univerzitu, iba občas poslal mail.

Druhý raz sa spolu vyspali v ďalšom ročníku, keď ho prišla navštíviť do New Yorku. Objal ju, vyhlásil, že mu veľmi chýbala, a ona cítila, že sa jej roztápa vnútro. Pizza, pár pív, prechádzka po meste, potom návrat do jeho prenajatého bytu a sex. Odchádzala rozžiarená láskou a nádejou. No keď najbližšie zavolal, iba sa povypytoval, čo má nové. O láske alebo sexe ani slovo.

Štyri razy na bakalárskom stupni, dvakrát na magisterskom. Situácia bola jasná – mali kamarátsky vzťah s benefitmi, a k tým benefitom dochádzalo len raz za čas.

Naďalej zostali kamarátmi, neposunuli sa ani o krok.

Keď Honor začala pracovať vo Volavke ako obchodná manažérka, občas Broganovi zatelefonovala, že má pracovné stretnutie na Manhattane – niekedy skutočné, inokedy vymyslené, aj keď ju za to klamstvo hrýzlo svedomie.

„Ahoj, dnes mám pracovnú večeru v Soho,“ ohlásila sa a skrúcalo jej žalúdok. Najradšej by bola vyšla s pravdou von: Ahoj, Brogan, hrozne mi chýbaš. Potrebujem ťa vidieť. Lenže to akosi nešlo, preto navrhla: „Nechceš sa zastaviť na pohárik?“ A Brogan si to takmer vždy zariadil tak, aby sa s ňou mohol stretnúť, prípadne vyspať. Alebo aj nevyspať. Honor si nadávala do hlupaní. Pripomínala si, že určite nie je Broganova jediná, a ak sa bude naňho viazať, zarúbe si cestu k iným možnostiam. Lenže takých, čo by sa mohli rovnať Broganovi Cainovi, bolo málo a celkom určite nečakali v šore, aby na rande pozvali práve ju.

Brogan začal pracovať ako fotograf pre časopis Sports Illustrated, čo bol džob snov všetkých amerických mužov, ktorí sa nemohli stať profesionálnymi športovcami. To bol celý on: neskutočný šťastlivec, navyše obdarený mega šarmom. Ten typ, čo zájde na pivo, prehodí zopár poznámok o bejzbalovom zápase s vedľa sediacim chlapíkom, skamaráti sa s ním a až o pol hodiny zistí, že muž, s ktorým tak družne debatuje, je Steve Spielberg (a ten ho vzápätí pozve na párty do L. A.). Športový fotograf pre SI? Bomba.

Brogan sa pri práci zoznámil s množstvom celebrít: s bejzbalovou hviezdou Jeterom, potom fotografoval bratov Manningovcov, ktorí mali rodinné korene priamo v Manningsporte (prinajmenej sa tým mesto pýšilo). Popíjal s Kobom Bryantom a s Picabo Streetovou a istú zlatú medailistku v gymnastike vzal na prehliadku filmových štúdií, kde sa nakrúcal Harry Potter.

Nič z toho však na ňom nezanechalo stopy. Vôbec sa nezmenil, možno práve preto mohol celebrity ako Tom Brady či David Beckham nazývať svojimi kamošmi. Cestoval po celom svete, fotografoval na olympijských hrách, na Stanley Cupe, na finálovom zápase americkej futbalovej ligy. Dokonca Honor pozval – len ju, nikoho iného – na štadión Yankees na zápas svetovej série a zariadil jej vstup do skyboxu svojho časopisu.

A presne v tom to bolo. Brogan Cain bol neodolateľne fajn chalan. Navštevoval svojich rodičov, odkúpil ich dom, keď chceli odísť na dôchodok na Floridu, vysedával u O’Rourka. Vypytoval sa Honor na jej rodinu. Je síce pravda, že na šesťdesiate piate výročie svadby jej starých rodičov ju nechal v štichu, lebo naň zabudol, ale také veci sa predsa stávajú, nie?

Vždy, keď ho uvidela, začervenala sa. Vždy, keď ju pobozkal, mala pocit, že sa vznáša. Vždy, keď v mailovej schránke alebo v telefóne zbadala jeho meno, zatrepotali sa jej v bruchu motýle. A prednedávnom jej oznámil, že by sa chcel viac zdržiavať doma a dúfa, že sa mu podarí skresať počet služobných ciest.

Možno nastal ten správny čas. Jej vajíčka, Broganovo rozhodnutie usadiť sa… Ďalším logickým krokom by mohla byť svadba.

Áno. Potrebuje zoznam. Otvorila v počítači nový dokument a začala ťukať do klávesnice.

Niečím ho šokovať – nech ťa zrazu uvidí v úplne inom svetle (vymyslieť niečo, na čo do smrti nezabudne).

Predostrieť manželstvo ako logické vyústenie dlhoročného priateľstva.

Urobiť to čím skôr, kým nestratíš odvahu.

O tri hodiny vystúpila z auta, pevnejšie si utiahla opasok na béžovom plášti do dažďa, prehltla a vybehla po predných schodoch Broganovho domu. V ústach mala sucho, dlane spotené. Ak toto nezaberie…

Roky utekajú. Tvoje vajíčka starnú.

Povzdych.

Nie, to nevzdychli jej vajíčka. Tie boli odhodlané vyraziť do boja. Predstavila si, ako sa maličké starnúce vajíčka dožadujú: Chceme spoločnosť. Doslova videla, že už začínajú priberať v páse, nosia okuliare na čítanie a obľubujú posedenia pri kartách. Len mi nezostarnite, napomenula ich. Mamička vám čoskoro dovedie spoločnosť.

Na chvíľočku sa zasnívala. V novom dome bude opäť plno detí (možno nie plno, ale jedno-dve určite). Detí, ktoré sa budú naháňať po poliach, túlať sa s ockom po lese a ešte než začnú chodiť do škôlky, rozoznajú, z ktorého hrozna sa robí rizling a z ktorého chardonnay. Detí, ktoré budú mať Broganove úžasné oči a jej svetlé vlasy. Alebo Broganove gaštanové kučery. Áno, to by bolo ešte lepšie.

S touto vidinou pred očami energicky zaklopala na dvere. Keď zacítila vo vzduchu prenikavú vôňu cesnaku, zaškvŕkalo jej v žalúdku. Brogan bol vynikajúci kuchár, ďalší bod k dobru.

„Ahoj, On!“

Aj Brogan mal istý nedostatok (vidíte? žiadne ružové okuliare), a to ten, že jej päťpísmenkové, dvojslabičné krstné meno nevedno prečo skracoval na On. Keby aspoň Hon, lenže to by sa dalo vysvetliť ako skratka od honey, a tak ju Brogan v živote neoslovil.

„Aké milé prekvapenie!“ zvolal, sklonil sa k nej a cmukol ju na líce. „Poď ďalej.“

S búšiacim srdcom vošla. Nasadila úsmev. „Ako sa máš?“ spýtala sa a aj jej ušiam znel jej vlastný hlas priškrtene.

„Výborne. Sekundičku, len to pomiešam, nech mi to neprihorí. Dúfam, že zostaneš na večeru.“ Obrátil sa k sporáku.

Teraz alebo nikdy. Honor si rozviazala opasok, zažmúrila oči, otvorila plášť a nechala ho skĺznuť na dlážku. Ach, doriti! Medzi ňou a Broganom stál kuchynský stôl, efekt nebude dokonalý. Obišla stôl a čakala. Nahá, ako ju pánboh stvoril. Šok a úžas, šok a úžas… Zostalo jej chladno. Prehltla a čakala.

Vtom sa v kuchynských dverách zjavila hlava Broganovho otca. „Páni, to je vôňa… och… Ahoj, zlatko.“

Jeho otec. Jeho otec! Doriti!

Odstrčila stoličku, hodila sa na všetky štyri a zaliezla pod stôl. Napochytro zhrabla plášť a zakryla sa. Tú dlážku by sa zišlo umyť, všimla si.

„Je ti niečo, zlatko?“ spýtal sa pán Cain.

„Čo to počujem? Prišla Honor?“ ozval sa hlas pani Cainovej.

Pane Bože, daj, nech tu nafľaku umriem, veľmi ťa prosím, zamodlikala v duchu a nešikovne si natiahla plášť cez plecia. „Áno, hneď som pri vás,“ zapišťala hláskom oveľa vyšším než obyčajne.

Brogan sa zohol a začudovane nazrel pod stôl. „On, čo to tam stváraš…? Páni moji!“

„Au,“ zastonala pri pokuse vsúkať ruku do rukáva.

„Mami, oco… vyjdite na chvíľu von, dobre?“ Od smiechu sa až zachádzal.

Kde je ten poondiaty rukáv, dopekla? Brogan si čupol k nej. „Vylez,“ povedal, keď sa trocha upokojil, a utrel si oči. „Vzduch je čistý.“

Štvornožky sa vyhrabala spod stola, vstala a čo najtesnejšie sa zakrútila do plášťa. „Malo to byť prekvapenie,“ hlesla s horiacou tvárou. „Prepáč. Nabudúce nebudem taká spontánna.“

Nadvihol jej bradu. Zbadala uličnícky úsmev, roztancované oči. Pokožka jej zabrnela, no túžbu prehlušil pocit poníženia.

„Blázniš? Môj otec ťa bude mať ešte radšej ako doteraz.“ Tie slová jej vliali nádej. Usmiala sa – trocha nasilu, ale dokázala to – a napravila si čelenku. Dopekla, veď ju chcela nechať doma. Čelenka so stopami po psích zuboch a holý zadok nejdú veľmi dokopy. „Ešte raz ahoj.“

Rozosmial sa, jednou rukou ju objal a otočil sa k obývačkovým dverám. „Už sa môžete vrátiť, rodičia.“

Vzápätí boli v kuchyni. Tvár pani Cainovej samá nesúhlasná vráska, pán Cain usmiaty.

Teraz si to vyžerieš, Honor. „Prepáčte, veľmi ma to mrzí,“ zahabkala.

„Nemusí ťa,“ odvetil pán Cain a znova vybuchol do smiechu. Jeho žena ho rypla pod rebrá.

„Rodičia ma prišli pozrieť,“ vysvetlil Brogan s pobavenými iskričkami v očiach.

„Aha… chápem,“ zamrmlala Honor. „Ako sa vám páči na Floride?“

„Je tam absolútne úžasne,“ nadšene referoval pán Cain.

„Zostaň na večeru, zlatko.“

„Ach nie… ste milý, ďakujem, ale… nemôžem.“

Brogan ju znova objal jednou rukou. „Čoby si nemohla, môžeš. Videli ťa nahú, čo na tom? Nemáš sa za čo hanbiť. Však nie, mami?“

„Len sa mi vysmievaj,“ zamrmlala Honor.

Pani Cainová sa stále tvárila, akoby zahryzla do citróna.

„Nevedela som, že vy dvaja ste… spolu.“ Nikdy nemala Honor rada. No nemala by rada žiadnu, ktorá by prejavila záujem o jej syna.

„Prosím, zostaň, Honor,“ nástojil Brogan. „Ak teraz odídeš, bude sa hovoriť len o tebe.“ Žmurkol. Jej bombastický nástup na scénu ho vôbec nevyviedol z miery.

Doniesol jej svoje tepláky a tričko. Prezliekla sa v kúpeľni na prízemí, no neodvážila sa pozrieť do zrkadla. Tak dobre, aspoň jeden rýchly pohľad. Ejha, od hanby je ako cvikla. Ale ak sa má stať Broganovou ženou, musí tento malý debakel prehltnúť. Po čase sa stane súčasťou ich rodinného folklóru. Budú sa na ňom smiať. A poriadne, o tom niet pochýb.

Rozpačitú atmosféru pri večeri Brogan preklenul historkami o blížiacej sa bejzbalovej sezóne, o jarných tréningoch, o zranených hráčoch a Honor sa usilovala nemyslieť na to, že ju jeho otec videl, ako ju pánboh stvoril.

Našťastie, starí Cainovci nemienili zostať na noc. U syna sa len zastavili cestou do Buffala, kam išli navštíviť sestru pani Cainovej. Zvyšok večera ešte môže vypáliť dobre.

Napokon sa zdvihli. Vo chvíli, keď ich auto vycúvalo z garáže, Brogan sa k nej otočil a objal ju.

„To bol najlepší okamih môjho života,“ vyhlásil.

„Rado sa stalo,“ zamrmlala a znova očervenela. Ale usmievala sa. Ten nervózny, šteklivý pocit sa vrátil. Pripustila, i keď nerada, že cíti vďačnosť. Brogan Cain, najsexi športový fotograf na svete, jej práve zložil poklonu.

„Tvárme sa, že večer sa začína až teraz, čo ty na to?“ navrhol, odtiahol sa a usmial sa na ňu. „Vyjdi von. Potichu zaklopkáš a – pozrimeže! Koho to tu máme? Krásnu Honor Hollandovú!“ Odviedol ju k dverám a jemne ju vystrčil von, hoci dážď sa medzičasom premenil na lejak.

A tak to urobila znova a tentoraz sa veci vyvíjali takmer podľa pôvodného plánu. Takmer preto, lebo kuchynský stôl bol zaprataný špinavým riadom, takže museli ísť do Broganovej izby.

Keď skončili, srdce jej búchalo ako zvon – od námahy a, popravde, aj od strachu. Pokúsila sa o hlboký nádych. Upokoj sa, prikazovala si v duchu. Je to tvoj kamarát.

Veď práve. Kamarát. Pomaličky sa nadvihla – Brogan asi zaspal. Fajn, aspoň sa naňho môže dívať. Je taký krásny. Čierne mihalnice ako z reklamy na maskaru, rovný nos, dokonale tvarované ústa. Náznak strniska mu dodával ten správny mačovský šmrnc. Nechcelo sa jej veriť, že je s ním v posteli. Po takom trapase!

Vedela, že v jeho živote sa z času na čas vyskytujú iné dievčatá. Vtedy spolu nespávali, to dá rozum, a Honor sa usilovala zachovať neutrálny výraz, keď jej Brogan o tých ženách rozprával. S každou sa však po krátkom čase rozišiel, čo Honor pokladala za dobré znamenie.

A čo sa týka iných mužov v jej živote… mala dokopy štyri vzťahy, ktoré trvali od päť do dvadsaťtri dní. Vyspala sa len s jedným, pretože – nalejme si čistého vína – Broganovi sa nevyrovnal nikto, ani v sexe nie.

Teraz alebo nikdy, Honor.

„Spíš?“ zašepkala.

„Nie. Len som ťa nechcel rušiť, keď si si ma obzerala,“ uškrnul sa a otvoril oči.

Usmiala sa. „Milé od teba.“ Oblizla si pery, cítila, že stúpajúci adrenalín jej rozklepal kolená. „Tak.“

„Tak.“ Natiahol ruku a zasunul jej za ucho zatúlaný prameň vlasov. To gesto ju posmelilo.

„Vieš, čo mi nedávno napadlo?“ nadhodila. Od nervozity mrvila prstami na nohách, ale udržala nenútený tón.

„Čo také?“

„Že by sme sa mali vziať.“

A je to vonku! Zrazu sa jej nedalo dýchať.

„Uhm, veď hej…“ zašomral Brogan a so zívaním sa pretiahol. „Kriste, tie časové posuny dajú človeku zabrať!“ A potom k nej prudko zvrtol hlavu. „Uf! To myslíš vážne, On?“

Len zľahka, len netlačiť na pílu, radil jej mozog. „No, áno, zišlo mi to na um…“

Vyvalil na ňu oči a obočie mu od prekvapenia vyletelo nahor. „Fakt?“

Jeho tón nenaznačoval, že si práve vypočul senzačnú novinu. Vyzeral skôr omráčený.

„Ja len… sme priatelia. Dobrí priatelia. Naozaj veľmi dobrí…“ Och, preboha, prestaň trepať dve na tri, hlupaňa.

„Kamarátime sa celú večnosť. Naozaj dlho.“ Jazyk mala ako kus starej vysušenej kože. Príšerná predstava. Nechcel by si pobozkať moje suché, zvraštené ústa, Brogan? Veď vieš, roky letia. Moje vajíčka starnú.

Nasilu sa prinútila zasmiať, hneď to však obanovala.

„Len som to zrátala. Koľko sme spolu? Sedemnásť rokov?“

„Spolu?“ Prudko sa posadil.

„No, tak nejako… Vždy sa k sebe vrátime, nie?“ Aj ona si sadla a oprela sa o čelo postele potiahnuté kožou. V očiach ju zaštípali slzy, ale okamžite ich potlačila. Odkašľala si. „Chcem povedať… sme výborní kamaráti. A máme aj toto. Sex.“

„Veď hej. Správne. Sme dobrí priatelia. Aspoň ja ťa pokladám za svoju najlepšiu kamarátku. Ale…“ Zhlboka sa nadýchol. „Nikdy som to nebral tak, že spolu chodíme.“ Prehltol a ku cti mu slúži, že na ňu konečne pozrel.

Upokoj sa, Honor. Len pokoj. „To je síce pravda, lenže… roky nám pribúdajú, Brogan. A povedal si, že už nebudeš toľko cestovať.“ Odmlčala sa. „Ani jeden sme si nenašli niekoho… trvalého. Možno aj to o niečom vypovedá.“

Prosím, povedz, že súhlasíš. Pováž, aký je to skvelý nápad. Mlčal, a pohľad, ktorý na ňu upieral, bol súcitne láskavý. Dostatočná odpoveď. Srdce jej zamrelo, v hrudi akoby namiesto neho mala hrču zhoreného papiera. Uhla očami, prstom obkreslila prešívanie na paplóne. Odmietnutie má za sebou, teraz si len udržať chladnú hlavu. Je predsa racionálna, pokojná osoba, nie? Akurát sa o ňu pokúša infarkt.

Tak napoly dúfala, že ho dostane.

Brogan bol ticho asi minútu. „Vieš, ako zmýšľam o nás dvoch, On?“ Nahol sa, aby jej videl do tváre. „Na teba myslím, ako človek myslieva na svoju starú bejzbalovú rukavicu.“

Zaklipkala očami. To má byť vtip? Načo do toho ťahá športové analógie? Iste, je to jeho spôsob vyjadrovania, ale teraz?

Pokýval hlavou. „Ako na starého kamoša, ako na niečo, na čo si spomenieš, keď to potrebuješ.“

Tak ja som ti stará bejzbalová rukavica?! Má ho zadusiť vankúšom, alebo sa to robí iba vo filmoch? Či radšej uškrtiť pančucháčmi? Až na to, že momentálne nijaké nemá.

Vzal ju za ruku, stisol jej ju a ona mu ju nechala ležať v dlani ako skapatú rybu. „Jeter raz povedal… alebo Pujols? Áno, Pujols, keď hral za Saint Louis. Alebo žeby Joe Mauer? Nie, Mauer je zadák, tí nosia tie obrovské lapačky. Vlastne je úplne fuk, ktorý z nich to bol. Skrátka, povedal, že ak má depku alebo sa pred zápasom necíti vo svojej koži, natiahne si svoju starú rukavicu. Opatruje ju celé roky, chápeš? Keď si ju dá na ruku, je to, ako keby stretol starú kamarátku, a hneď vie, že deň, čo ho čaká, dopadne fajn.“ Nadvihol Honor bradu. Zažmurkala, oči mala ako dva rozpálené tvrdé kamene. „Ale nikto nepotrebuje svoju starú rukavicu každý deň.“

Bola to tá najhnusnejšia rozchodová reč v histórii ľudstva.

Brogan sa zháčil. „Prepáč, nebolo to šťastné prirovnanie,“ uznal. Čo jej zostávalo, musela sa zasmiať, inak by sa rozplakala. „Len sa ti pokúšam vysvetliť, že…“

„Vieš čo?“ skočila mu do reči. Hlas jej znel, chvalabohu, úplne normálne. „Zabudni na to. Sama neviem, čo to do mňa vošlo. Asi ma rozhodilo, že ma tvoji rodičia videli nahú.“

Usmial sa.

„Máš pravdu,“ dodala rozhodnejšie. „Načo kaziť, čo je dobré?“

„Správne,“ prikývol. „Pretože my dvaja sme fakt skvelí priatelia.“

„Sme. To s tou svadbou… bol len taký chvíľkový nápad. Kašli na to.“

Potom ju pobozkal a jej takmer puklo srdce. Takže stará bejzbalová rukavica? Ježišikriste! No neuhla, keď vzal jej tvár do dlaní, a dala sa bozkávať, akoby sa nič nezmenilo.

„Nemáš chuť na druhé kolo?“ zašepkal.

Šibe ti? Práve si ma prirovnal k starej rukavici. Odchádzam.

„Jasné,“ hlesla. Pretože nič sa nezmenilo. Je taká istá ako vždy. Stará bejzbalová rukavica.

Keby sa teraz zdvihla a odišla, docvaklo by mu, že to myslela smrteľne vážne, a prišla by o všetku hrdosť. A vlastná hrdosť bola zrazu dôležitejšia než krvácajúce srdce.

O hodinu stála pred Daninými dverami, a keď zaklopala, dlho zadržiavané slzy vyhŕkli a rinuli sa jej po tvári ako dva horúce potôčiky.

Dana otvorila, pozrela na ňu a zaklipkala očami. Vzápätí jej po tvári preletel zvláštny výraz – bolo v ňom prekvapenie a ešte niečo. „Je mi jasné, ako to dopadlo,“ povedala po chvíli. „Mrzí ma to, moja.“

Vytiahla zo skrine čisté pyžamo. Honor si ho v príjemne neupratanej kúpeľni natiahla a opláchla si tvár.

„Aspoň vieš, na čom si,“ prehodila Dana opretá o zárubňu. „Myslím, že si to zaslúži pohárik.“

Namiešala silné martini a podala Honor škatuľu papierových vreckoviek. Televízor bol pustený, na Discovery práve dávali Týždeň so žralokmi, ich obľúbený dokument. Veľmi vhodné pozadie pre uslzenú spoveď.

„Pripadám si ako totálna krava,“ uzavrela Honor. „A vieš, čo je najhoršie? Netušila som, že ho tak strašne ľúbim… došlo mi to, až keď som to povedala, chápeš?“

„Jasné.“ Dana na ex vyprázdnila pohár. „Počuj, nechcem byť necitlivá, ale nemohla by si ešte raz zopakovať tú časť s jeho rodičmi?“ uškrnula sa a Honor spustila. Potom Danu prinútila odprisahať, že to nikomu nevytára, pretože kaderníčky vedia o všetkých všetko a klebetenie majú takpovediac v náplni práce.

„Prirovnať tvoju pipinu k starej bejzbalovej rukavici… Trocha prestrelil, nie?“

„To neplatilo o mojej… Hovorme radšej o niečom inom. Ježiši, pozri na toho chlapíka. Pozošívaný je ako futbalová lopta. Nikdy viac nevkročím do mora.“ Oprela sa, za chrbtom pocítila svoj plášť prehodený cez operadlo a vzkypel v nej hnev. Takže šok a ovisnutá sánka, áno? Skôr totálny debakel! Schmatla plášť a šmarila ho na dlážku.

„Ten kabát za nič nemôže. Navyše je to Burberry,“ poznamenala Dana a zdvihla ho. „Ale chápem ťa. Znenávidela si ho. Vieš čo, moja? Obetujem sa. Nechám si ho, no v tvojej prítomnosti ho nosiť nebudem, máš moje slovo.“ Otvorila skriňu, strčila do nej plášť a zabuchla dvere.

Dana vedela byť uštipačná, občas však mávala milosrdné chvíľky. „Čo podnikneš?“ spýtala sa, keď ten chlapík v telke opisoval, aké to bolo, keď uvidel svoju odhryznutú ruku v čeľustiach bieleho žraloka.

Honor prehltla hrču, čo jej narástla v hrdle. „Neviem. Ale spávať s ním už nemôžem. Rukavica-nerukavica, mám svoju hrdosť.“

„Správne. Najvyšší čas,“ pochválila ju Dana. „Seď tu, pozeraj žraloky a ja idem namiešať ďalšiu rundu.“

Prvá kapitola

Ako učiteľ strojárskych predmetov na treťotriednej škole mal Tom Barlow prenáramný úspech.

Predtým vyučoval na univerzite, kde bolo strojárstvo jedným z kmeňových študijných odborov, a jeho predmety poslucháčov úprimne zaujímali. No tu, na maličkej Wickham College, si zo šiestich študentov, ktorých mal v skupine, štyria vybrali jeho predmet iba preto, lebo si zápis nechali na poslednú chvíľu a na iných predmetoch už neboli voľné miesta. Cielene si ho zapísali len dvaja, a aj z tých jeden študent, presnejšie študentka prestúpila na Carnegie Mellon.

Neprešli ani dva týždne a zrazu sa mu v tesnej posluchárni tlačilo tridsaťšesť duší. A všetci noví boli ženského pohlavia – vekové rozpätie od osemnásť po päťdesiatpäť. Táto pestrá zbierka žien a dievčat z ničoho nič usúdila, že strojarina (aj keď väčšina nemala potuchy, o čo ide) je ich najnovšia srdcovka.

Problém číslo jeden, oblečenie. Obtiahnuté tričká, veľké výstrihy, džínsy spustené nízko na boky, vykúkajúce pozadia. Tom musel prednášať s pohľadom zabodnutým do zadnej steny, ak sa chcel vyhnúť kontaktu s hladnými očami sedemdesiatich ôsmich percent osadenstva posluchárne.

Semináre sa pokúšal viesť tak, aby v závere nezvýšil čas na otázky, keďže tá horda barbariek, ako ich v duchu nazýval, mala sklon vypytovať sa na samé nevhodné veci: Ste slobodný? Koľko máte rokov? Odkiaľ ste? Máte rád zahraničné filmy/suši/dievčatá?

Tú prácu však potreboval. „Nejaké otázky?“ spýtal sa. Zdvihli sa desiatky rúk. „Áno, pán Kearns?“ vďačne vyzval jediného študenta, ktorý tam bol zo skutočného záujmu o predmet.

Zo záznamov vedel, že Jacob Kearns predtým študoval na MIT, odkiaľ ho vyhodili za drogy. Zdalo sa, že momentálne je čistý, no v porovnaní s MIT bola Wickham College akademický suterén.

Tom mal pre chlapca istú dávku pochopenia, z vlastnej skúsenosti vedel, aké to je, keď si v oblasti kariéry podpílite pod sebou konár.

„Doktor Barlow, mám otázku k projektu o vznášadlách.

Ako sa vypočíta vzletová rýchlosť?“

„Výborná otázka. Vzletová rýchlosť je rýchlosť, pri ktorej sa súčet kinetickej energie objektu a jeho gravitačného parametra rovná nule. Je to jasné?“ Horda barbariek (ktoré sústredene počúvali) sa zatvárila zmätene.

„Absolútne,“ prikývol Jacob. „Vďaka.“

Do zvonenia zostávalo tridsať sekúnd. „A teraz ma počúvajte,“ zavelil. „Doma si prečítate kapitoly šesť a sedem a pripravíte si odpovede na všetky študijné otázky na konci. Okrem toho si každý prinesie návrh témy na semestrálny projekt. Tí, ktorí z výpočtov pre vznášadlo dostali FX, ich urobia nanovo.“ Možno sa mu podarí hordu preriediť, keď im naloží neúnosne veľa práce. „Nejaké otázky?“

Zdvihla sa jedna ruka. Členka hordy, ako inak. „Áno?“ posúril ju stroho.

„Ste Brit?“ Tretina posluchárne, ktorej duševný vek Tom odhadoval na dvanásť, sa rozchichotala.

„Na toto som odpovedal minule. Otázky týkajúce sa predmetu nemáte? Nie? Výborne. V tom prípade dovi.“

„Bože, on povedal dovi,“ rozplývala sa blondínka nahodená ako londýnska prostitútka.

Zazvonilo a horda barbariek sa mu nahrnula k stolu.

„Pán Kearns, vy tu ešte zostaňte,“ povedal Tom.

Obklopilo ho sedem študentiek. „Myslíte, že by som mohla pracovať pre nejakého architekta alebo také niečo?“ spýtala sa jedna.

„Netuším,“ odsekol.

„Teda, až absolvujem váš predmet.“ Uprene sa mu zadívala na ústa. Doriti. Okamžite zatúžil po sprche.

„Absolvujte, podajte si žiadosť a potom sa uvidí,“ poradil jej.

„Nemáte chuť niekam si vyjsť?“ dobiedzala ďalšia. „Rada by som vás pozvala na pohárik.“

„Neprichádza do úvahy, nehodí sa to.“

„Už nie som pod zákonom,“ vyhlásila s veľavravným úsmevom.

„Ak nemáte otázky súvisiace s dnešným učivom, vypadnite, prosím.“ Usmial sa, aby tú formuláciu trocha zmäkčil, načo sa členky hordy s odutými ústami a pohadzujúc vlasmi pohli k dverám.

Tom počkal, kým budú z dosluchu. „Jacob, nechceli by ste mi robiť pomocnú vedeckú silu?“

„Jasné, že chcel. V čom by to spočívalo?“

„Upravujem súkromné lietadlá podľa požiadaviek klientov. Onedlho ma čaká ďalší projekt. Pekne by sa vám to vynímalo v CV.“

„Čo je CV?“

„Životopis k žiadosti o prácu. Po americky résumé.“

„To by bolo super,“ nadchol sa Jacob.

„Mám podmienku. Nijaké drogy. Dalo by sa, alebo je to problém?“

Chlapec sa začervenal. „Nie je. Som v programe pre abstinujúcich narkomanov. Už trinásť mesiacov som čistý.“ Zaboril ruky do vreciek. „Niekoľko mesiacov som musel každý deň čurať do skúmavky, než ma sem vzali. A teraz ma sleduje školská lekárka.“

„Výborne. Ozvem sa, keď to bude aktuálne.“

„Vďaka, doktor Barlow. Veľká vďaka.“

Tom kývol hlavou. Vo dverách stál šéf katedry a gánil do haly, v ktorej sa rozliehala kakofónia chichotu. Keď sa Jacob vzdialil, muž vošiel a zatvoril za sebou dvere.

Toto nebude dobrá novina, domyslel si Tom. Droog Dragul (nie div, že dostal prezývku Drakula, všakže?) mal tvár stredovekého mnícha – utrápenú, bledú a prísnu. Dnes vyzeral ešte deprimovanejší ako zvyčajne.

„Decká na téjto škole,“ povedal tým svojím príšerným prízvukom a vzdychol. „Tieto decká sú také…“ Tom sa zľakol, že bude nasledovať fráza typu príliš dobre zabezpečené alebo príliš bohaté. „… nesústredené…“

Uf.

„Väčšina áno,“ prisvedčil Tom, „ale mám zopár naozaj dobrých.“

„Istotne.“ Šéf vzdychol. „A vjéš to zo ženámi, Tom. Mali by sme skočit na pivo, poradil by si mi, jako na to.“

„To robí prízvuk, kamarát.“

„Mój nemá na ženské taký účinok jak tvój. Ha, ha!“ Tom stuhol, potom sa usmial. Droog bol dobrý chlap.

Exot, ale inak príjemný. Za tie mesiace, čo tu Tom učil, spolu raz zašli na večeru, dvakrát na pivo a zaplávať si v krytej plavárni. Boli to dosť bizarné zážitky, no ukázalo sa, že Droog má zlaté srdce.

Droog sťažka zavzdychal, sadol si a prstami zabubnoval po stole. „Tom, je mi lúto, nemám dobré správy. Fakulta ti nemóže obnovit pracovné vízum.“

Tom sa prudko nadýchol. Jediný dôvod, pre ktorý prijal toto podradné miesto, bolo pracovné vízum. „Nastúpil som pod podmienkou, že ho dostanem.“

„Já vjém, ale rozpočet… vraj si nemóžeme dovolit súdné poplatky.“

„Nevravel si, že to nebude problém?“

„Zle som ich odhadól. Rozmysleli si to.“ Tom cítil, že mu tuhne sánka. „Aha.“

„Velmi si ta vážíme, Tom. Si výborný učitel, máš skusenosti. Možno najdeš nejaké riéšenjé. My ta udržíme len do konca semestra.“ Odmlčal sa. „Hrozne ma to mrzí. Naozaj.“ Tom prikývol. „Vďaka, kamarát.“ Droog za nič nemohol.

Ale aj tak.

Keď sa doktor Dragul smutne odšuchtal, Tom zostal ešte niekoľko minút sedieť za stolom. Nájsť nové miesto vo februári? Nehrozilo ani náhodou. Okrem Wickham College nebola v západnom New Yorku jediná škola, ktorá by hľadala kantora na strojárske predmety. Mal vlastne šťastie, že sa dostal aspoň sem. Wickham nepatril k vychyteným školám, ani zďaleka, ale na úrovni školy Tomovi momentálne nezáležalo. Momentálne bola najdôležitejšia jej poloha.

Bez povolenia nemohol pracovať, i keď bolo málo pravdepodobné, že by imigračný úrad šiel po krku práve jemu: tí majú iné starosti ako naháňať učiteľa pracujúceho načierno. Lenže škola si ho načierno nenechá. To si nedovolia.

Aby mohol zostať, potreboval získať zelenú kartu. Čím skôr.

No nič, najprv zájde do tej neútulnej chajdy, ktorú si nedávno prenajal, a potom do celkom fajn baru na konci ulice. Taká zdrvujúca novina si vyžaduje aspoň jeden pohárik.

O niekoľko dní neskôr sedel v kuchyni u svojej pratety Candace a popíjal čaj. Poriadny čaj vedia urobiť len Angličania a Candace si zachovala patričný grif, hoci vyše šesťdesiat rokov žila v Štátoch.

„Všetkému je na vine Melissa,“ šomrala.

„O mŕtvych len dobre, teta.“

„Čo si tu bez teba počnem? Bude mi za tebou smutno!

A čo bude s Charliem? Koľko má teraz? Dvanásť?“

„Štrnásť.“ Jeho neoficiálny nevlastný syn mal desať, keď sa s ním stretol prvý raz. Vtedy to bolo šťastné, zhovorčivé chlapča, dnes namosúrený, na slovo skúpy pubertiak. Ani sa nechcelo veriť, že je to jeden a ten istý chlapec.

Tomovi stislo srdce. Charlie za ním smútiť nebude, to je jasné. Bola to jedna zo situácií, keď si Tom vôbec nebol istý, či robí dobre a či jeho prítomnosť všetko iba nezhoršuje. Melissa, Charlieho matka, bola po smrti a ich krátke zasnúbenie mu nezaručovalo miesto v živote jej syna, hoci chýbalo len pár mesiacov, aby sa oficiálne stal jeho nevlastným otcom.

Situácia, v ktorej sa nečakane ocitol, mu však nedávala na výber. Napísal mail šéfovi svojej niekdajšej katedry v Anglicku a ten obratom odpovedal, že ho v sekunde berie späť. V západnom New Yorku nebola jediná škola, ktorá by hľadala vyučujúceho s jeho špecializáciou, a Tom učiteľské povolanie miloval (ak mal študentov, ktorých jeho predmet zaujímal).

A tak sa na úvod lúčenia s Amerikou vybral k jedinej príbuznej, ktorú tam mal. Teta Candace žila na pomedzí štátov New York a Pensylvánia. Za tie štyri roky, ktoré Tom strávil v Amerike, bola naňho veľmi dobrá. Keď sa u nej po poslednom seminári zastavil, či by s ním nešla na večeru, bola celá bez seba od radosti. Vzal ju dokonca do nákupného centra a pretrpel vyberanie nového kabáta, čo pokladal za ďalší dôkaz, že je v podstate svätec.

„Nech sa páči. Daj si ešte kúsok koláča,“ prisunula pred neho tanier a Tom si poslušne naložil.

„Ďakujem, teta.“

„Krásne mestečko ten Manningsport,“ vyhlásila. „Neďaleko Manningsportu som prežila detstvo, vedel si to?“

„Áno, spomínala si.“ Jeho milá stará tetuška piekla naozaj božsky.

„Dojedz to, ak máš chuť. Mne doktori zistili nábeh na cukrovku. Ale čo už, veď mám osemdesiatdva. Život bez zákuskov? Príšerná predstava. Predávkujem sa karamelovými pukancami a umriem s úsmevom na tvári. O čom sme to hovorili?“

„Že si ako dieťa žila neďaleko Manningsportu.“

„Áno, správne! Ale nebývali sme tam dlho, len niekoľko rokov. Vieš, moja mama ovdovela pomerne mladá. Otec zomrel na zápal pľúc, no a mama zbalila mňa aj brata a vybrala sa do Ameriky. Moja sestra Elsbeth, tvoja babička, už mala vlastnú rodinu a zostala s manželom, tvojím starým otcom, v Manchestri. Dodnes si pamätám, ako som na konci plavby prvý raz uvidela Sochu slobody. Mala som sedem. Bolo to také vzrušujúce!“ Usmiala sa a chlipla si čaju.

„Takto sa z teba stala Američanka?“

Prikývla. „Bývali sme v Corningu, tam sa mama zoznámila s naším otčimom. Adoptoval mňa aj brata.“

„To som nevedel.“

„Bol to skvelý človek. Farmár. Občas som s ním chodila rozvážať mlieko.“ Candace sa usmiala. „Lenže brat potom zahynul vo vojne a my sme sa presťahovali. Mala som pätnásť. Ale doteraz tam mám priateľku, aj keď už len korešpondenčnú. Vieš, čo to je?“

Usmial sa. „Pravdaže.“

„Škoda, že odtiaľ musíš odísť. Je to nádherný kraj.“ Do pohľadu sa jej vkradol zvláštny výraz. Dostala nápad. „Tom, chlapče… ak tak veľmi túžiš zostať v Štátoch, mal by si si vziať nejakú Američanku.“

„To je nelegálne, tetuška.“

„Pche.“

Rozosmial sa. „Neviem, či by som to dokázal,“ povedal.

„Iné by bolo, keby… Nie, nie, neprichádza do úvahy.“

Iné by bolo, keby Charlie chcel, aby zostal. Keby ho potreboval. Keby ho Charlie nevnímal ako tŕň v päte, možno by nad tým pouvažoval.

Medzičasom mu došli dve ponuky z výrobných firiem, neveľmi sľubné. Vyžadovala sa prax, ktorú nemal. Ak ani jedna nevyjde (a Tom si bol takmer na sto percent istý, že nevyjdú), vráti sa do starého dobrého Anglicka, čo napokon vôbec nemusí byť zlé. Bol by bližšie pri otcovi. A možno tam jedného dňa stretne nejaké milé dievča. Charlie si naňho ani nespomenie.

Koláč zrazu chutil ako popol. Odstrčil tanier. „Radšej už pôjdem,“ povedal. „Vďaka za všetko.“

Vstala, vyobjímala ho a na líci pocítil mäkký dotyk jej líca. „Ďakujem, že si prišiel pozrieť starenku,“ fikla. „Budem sa pýšiť. Každému porozprávam, ako ma môj prasynovec zbožňuje.“

„Veď je to pravda. Ešte raz vďaka za všetko, tetuška. Určite zavolám, dám ti vedieť, ako sa to vyvíja.“

„Ak sa dozviem o nejakej, ktorá by mohla mať záujem, smiem jej dať tvoje telefónne číslo?“

„Záujem o čo, tetuška?“

„O sobáš s tebou.“

Tom sa rozosmial, no tete sa v tvári zračilo toľko nádeje.

„Jasné,“ prikývol a ešte raz ju cmukol na líce. Chcel jej urobiť radosť, nech si stará dáma myslí, že ešte môže byť užitočná. Možno potom nebude toľko smútiť, až bude nútený vrátiť sa do Anglicka.

Znova ho pichlo pri srdci.

Spiatočná cesta do Manningsportu mu trvala štyri hodiny. Štyri hodiny v mrznúcom daždi s naplno pustenými stieračmi, ktoré tú brečku po prednom skle len rozmazávali. Pred Finger Lakes sa počasie ešte zhoršilo. Potreboval si dať niečo pod zub. A kopnúť do seba whisky. Možno ešte stihne krčmu, ktorú si tak obľúbil. Hodí reč s tou peknou barmankou a pokúsi sa nemyslieť na budúcnosť.

Table of Contents

Start

Prológ

Prvá kapitola