M. S. FORCEOVÁ

CNOSŤ

Copyright © 2015 by HTJB, Inc.

Translation © 2016 by Andrea Vargovčíková

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4856-4

1. KAPITOLA

Natalie

Zima v New Yorku na prvý pohľad nestojí za veľa. Od novembra do konca marca sa mesto zahalí do odporného sivastého plášťa. Počas prvej zimy v tomto meste som zažila všetky druhy jej prejavov od blatistých kaluží, z ktorých voda prenikne aj do tých najodolnejších čižiem, cez zľadovatené chodníky až po lahodnú arómu vyprážaných cibuľových koliesok od pouličných predavačov zmiešanú s tajomnou parou z podzemia. To všetko vytváralo neopísateľnú arómu.

Zbožňovala som vôňu zimy, ľad a chlad. Kým iní sa radšej utiahli dnu do tepla, ja som vyrážala do ulíc so svojou sučkou Fluff. Jej celé meno znie Fluff-o-Nutter, ale, prosím, zdržte sa komentára. Mala som iba deväť rokov, keď som ju pomenovala po svojom obľúbenom výrobcovi jedla. Už štrnásť rokov je Fluff mojou vernou spoločníčkou a, musím to priznať, jediným spojivom so starým životom, ktoré som si preniesla do nového života. Chodí so mnou všade, okrem školy.

Raz som sa o to pokúsila, ale už vo dverách ma zastavila kamenná tvár pani Heffernanovej. Prísne ma napomenula, že zvieratá do školy nepatria. Sľubovala som, že ju ukryjem pod stôl, kde ostane celý deň. Márne. Citovala hygienické predpisy a smernice a sliny odfrkujúce z jej úst ma zasiahli rovno pod ľavé oko. Musela som vziať Fluff domov a stálo ma to deň osobného voľna. Stavím sa, že keď som na prestávke alebo mám službu, pani Heffernanová mi každý deň nazrie pod stôl, či tam Fluff isto nie je.

Keďže som nemohla brať svoje desaťkilové dieťa do školy, obrátila som sa na zvieraciu pestúnku, ktorá s ňou chodí cez deň von. Funguje to skvele. Iba raz sa Fluff zahryzla do pudlíka. Som si istá, že úbohá Fluff sa iba bránila, no pestúnku aj tak nahnevala. Dosť ju to pobúrilo a rozhorčilo. Dohovorila som jej, že sa musí správať pekne, lebo pestúnka nás pustí k vode a milá Fluff ostane celý čas trčať zavretá v byte.

Odvtedy bola Fluff priam ukážková.

Dnes sa jej za dobré správanie odmením dlhou prechádzkou cez Village. Januárový chladný vietor štípal líca a vo vzduchu vírili prívaly snehových vločiek. Krutý mrazivý deň zahnal domov do tepla aj tých najodolnejších, preto sme s Fluff mali celú Bleecker Street pre seba.

Stále sa tu cítim nová, dievča z Nebrasky tu fascinuje takmer všetko. Páči sa mi newyorská architektúra, chaos, taxíky a motorky križujúce ulice aj počas toho najchladnejšieho dňa. Páčia sa mi štýlové ženy, nahodené do úžasných outfitov, ktoré by som si na sebe nevedela predstaviť, pekní muži, rozmanitosť, dredy, tetovanie, hudba, divadlo, pírsingy a jedlo. Nepáči sa mi chudoba, bezdomovci nútení spať na ulici, špina, grafity. No celkovo sa mi tu viac vecí páči, ako nepáči.

Moja spolubývajúca sa zo mňa po príchode do mesta smiala, lebo som dávala peniaze každému chudobnému, na ktorého som narazila. Tvrdila, že ak v tom budem pokračovať, ocitnem sa na mizine už pred Vianocami. Prestala som s tým, no i tak mi puká srdce zakaždým, keď prejdem okolo človeka v núdzi. Kiežby bolo v mojich silách pomôcť im.

Zo všetkého najviac sa mi páči pocit bezpečia. Ak ste presvedčení, že toto mesto je, naopak, nebezpečné, zrejme ma teraz považujete za bláznivú. Ale keď prežijete to čo ja, bezpečnosť sa pre vás stane relatívnym pojmom. Ja sa na to pozerám inak. Za jedného človeka, ktorý vás môže na ulici obťažovať, je nablízku sto ľudí, ktorí vám priskočia na pomoc. A to ma teší.

Prechádzala som sa po Bleecker Street a nazerala do výkladov. Pristavila som sa pri obchode Marc Jacobs, no zima ma prinútila pohnúť sa ďalej. Učiteľka, čo učí ešte len prvý rok, môže o nákupoch u Marca Jacobsa iba snívať. Nemalo zmysel ísť dnu, nehovoriac o tom, že z Fluff by tam asi dostali zrádnik.

Dnes neostáva nič iné, iba hýbať sa. Tvár som si od mrazu takmer necítila, líca ma boleli ako po obrovskej porcii zmrzliny, ibaže chýbala rozkoš z tejto studenej pochúťky. Asi sa predsa len utiahnem do útulného bytu, o ktorý sa delím so svojou kolegyňou. Upútal ma však pohyb na ihrisku na konci ulice.

„Poďme sa tam pozrieť, Fluff.“ Zamierili sme k parku. Fluff prudko trhala vôdzkou, možno zaňuchala nejakú vôňu alebo niečo zbadala. V takýchto prípadoch jej radšej dovolím vydať sa na prieskum, inak by som celý deň znášala jej trucovanie. Na starého malého psa je dosť silná. Ak by som neutekala, nestíhala by som jej.

Ťažko slovami opísať to, čo nasledovalo. Pamätám si iba, ako som bežala, potom som sa pošmykla na zamrznutej mláke a balansovala medzi katastrofou a rovnováhou. Kým som ju našla, Fluff to využila a vystrelila vpred. Vôdzka mi vyletela z ruky a ona sa na tenkých nožičkách, prepletajúc nimi rýchlosťou šteňaťa, rútila rovno k bráne do parku.

Rozbehla som sa za ňou vystrašená, že vbehne pod kolesá taxíka, a kričala som na ňu. Zahla za roh a na hroznú sekundu mi zmizla z dohľadu. Aj ja som zašla za roh a zbadala ju. Hypnotizovala som ju vydesená, že prebehne parkom na druhú stranu a na preplnenú cestu.

„Fluff! Stoj! Stoj!“ Utekala som zo všetkých síl, až mi pľúca horeli od zimy a vypätia. Oči mi slzili, od chladu aj od čistej hrôzy, že môj bezbranný psík skončí pod kolesami auta, ak ho zaraz nedostihnem. „Fluff!“

Narazila som do niečoho tvrdého a ešte tvrdšie dopadla na chrbát. Už vám niečo prudko vyrazilo dych a celú minútu – ba dokonca ešte dlhšie – ste nedokázali lapiť dych? Ak áno, viete, v akom stave som ležala na zemi na ihrisku na Bleecker Street, civela na zamračenú sivú oblohu, neschopná nasať do stiahnutých pľúc ani molekulu vzduchu.

Som mŕtva? Zrazil ma autobus alebo taxík, alebo motorka, alebo nejaký iný dopravný prostriedok? Vznášam sa na rozhraní života a smrti? Zbehol sa okolo mňa dav ľudí a pozorovalo ma mnoho očí. Keď sa niekomu prihodí niečo zlé, ľudia sú nesmierne zvedaví. Vnímala som nahnevané hlasy. Telá sa strkali, tlačili a razili si ku mne cestu.

V zornom poli sa mi objavila tvár. Pekná mužská tvár. Ustarostená tvár – a povedomá. Žeby sused? Z diaľky ktosi kričal a možno som to bola ja.

Prihnala sa Fluff a oblizovala mi tvár. Vtedy som si uvedomila, že nie som mŕtva – a ani ona. Bola v poriadku. Hneď ma zaplavila úľava, roztiahla mi hruď a naplnila mi ju potrebným kyslíkom. Ostrý studený vzduch ma vytrhol z omámenia. Pozrela som do nežných hnedých očí, na milú tvár s ustarane stiahnutým obočím.

„Drž hubu, Hayden!“ vyšlo z tej milej mužskej tváre. Mal naozaj pekné oči a tmavé vlasy, kde-tu popretkávané striebrom. Najradšej by som mu ich odhrnula z čela a presvedčila sa, či sú naozaj také jemné. Pery mal dokonale tvarované, stvorené na bozk, a príťažlivú tvár, podmanivú, plnú života. „Nevidíš, že je zranená?“

Ten hlas. Aj ten mi bol povedomý. Chcela som sa spýtať, či sme sa už nestretli, ale nevydala som ani hláska.

„Pokašľala mi záber!“

„Povedal som, aby si držal hubu!“

„Ty drž hubu! Tebe záber nezbabrala!“

Príjemný muž na mňa pozrel a položil mi ruku na plecia. „Dokážete sa posadiť?“

Pokúsila som sa o to, lebo ma tak milo požiadal, i preto, lebo s Fluff sme očividne spôsobili týmto ľuďom značné problémy.

Silnými ramenami ma objal a pomohol mi. Bol tak blízko, až som zacítila jeho kolínsku. Voňala draho. Pri tej myšlienke som sa nevdojak usmiala. No bolelo ma v hrudi a Fluff vyvádzala, brechala ako o život a odháňala odo mňa môjho záchrancu.

Už som spomínala, že sa ku mne správa trochu majetnícky?

Môj záchranca vypleštil oči a zalapal po dychu. „Doriti, ten prekliaty pes ma pohrýzol!“ Odháňal mykajúcu sa malú Fluff zahryznutú v jeho ruke. Iba čo mu do nej ešte silnejšie zaťala zuby. Muž neľudsky zaskuvíňal.

Chlap, čo na mňa kričal, mu utekal na pomoc.

„Neubližujte jej!“ Hlas sa mi vrátil pri pohľade na to, ako sa chystajú odhodiť úbohú Fluff cez park, aby uvoľnili jej zovretie.

„Zbavte ma jej!“

Horko-ťažko som sa postavila a siahla po nej. Nohy sa mi triasli a hlava krútila od toho prudkého pohybu.

Našťastie, len čo ma Fluff uvidela stáť, dobrovoľne sa vybrala ku mne a pustila svoju obeť.

„Dočerta, tečie ti krv,“ zanadával muž menom Hayden.

„Doriti, on krváca!“

Nebola som si istá, komu to hovorí, až kým sa okolo toho pekného muža nezhrčil celý zástup ľudí, zaujímajúcich sa o jeho ranu.

„Treba zavolať pohotovosť?“ zisťoval Hayden. Aj on bol neuveriteľný fešák – vysoký, širokoplecí, tmavovlasý s ľadovomodrými očami. A takisto rozzúrený dobiela. „Prosím, povedzte mi, že netreba tú poondiatu pohotovosť. Ak je tento posratý deň pre to v háji...“

„Hayden!“ Zranený muž odbil samozvaných opatrovníkov a zľahka si prechádzal po rane gázou. „Dočerta, sklapni! Choď preč a zhlboka dýchaj.“

„To sa ľahko povie, Flynn. Nie ty máš všetko stihnúť načas a v rámci rozpočtu.“

„Choď preč.“

Hayden nahnevane odpochodoval a štekal po ľuďoch príkazy.

Poobzerala som sa okolo seba. Až teraz som si všimla kamery, rebríky, stojany s osvetlením, elektrické káble hadiace sa po zemi, na jednej strane postavený stan a veľa pobehujúcich ľudí s neistým výrazom. „Mrzí ma to. Neuvedomila som si, že ste tu. Fluff... utiekla mi a ja som bežala za ňou.“ Odvážila som sa pozrieť naňho a vtedy mi to došlo. Môj pes pohrýzol Flynna Godfreya. Toho Flynna Godfreya. Božského Flynna Godfreya.

„Ty si... Panebože. Tak ma to mrzí. Neviem, čo to do nej vošlo. V jednej minúte kráčame po ulici a v druhej... Hryzie Flynna Godfreya.“

Jeho príťažlivé oči veselo zaiskrili.

„To nie je smiešne!“ Nemohla som uveriť tomu, že sa smeje.

„Je to trochu smiešne.“

„Doriti, to nie je smiešne!“ zakričal z parku Hayden.

„Sklapni, Hayden,“ uzemnil ho Flynn, no neodtrhol odo mňa zrak.

„Si v poriadku? Veľmi ma to mrzí. Nemá vo zvyku hrýzť. Má štrnásť rokov a ide z nej väčší strach, než keď bola šteniatko. A ja neskutočne trepem. A ty si Flynn Godfrey.“ Ustupovala som so želaním, aby som zaraz zmizla skôr, ako umriem od hanby priamo pred najväčšou filmovou hviezdou v celom vesmíre.

„Počkaj.“

Zastala som. Čo iné? Prikázal mi to sám Flynn Godfrey.

„A ty si v poriadku?“ zaujímal sa, na svoje zranenie očividne zabudol.

Pod magnetizujúcou žiarou jeho krásy ma zradil mozog a neposunul mi na jazyk nijaké slová, tak som iba prikývla.

„Naozaj?“

„Áno.“ Vysúkala som zo seba. Hruď i hrdlo mi zvláštne stiahlo. „A ty?“

„Je to iba škrabnutie. Netreba sa znepokojovať.“

„No, hm... Rada som ťa spoznala. Som tvoja veľká fanúšička. Možno tá najväčšia. Ale neprenasledujem ťa ani nič také.“ Zase sa mi to stalo. Trepala som dve na tri pred najväčšou filmovou hviezdou na tejto planéte. „Už som ticho. Ešte raz prepáč, že som vás vyrušila pri práci. Aj jemu povedz, že ma to mrzí.“ Kývla som na Haydena. Stále vykrikoval a kritizoval. Najradšej by som sa vyparila, lebo ten chlap bol taký naštvaný, až z neho šiel strach.

Pevnejšie som zovrela Fluff a upaľovala preč. Cestou von z parku som sa takmer potkla o kábel. Až vtedy som zbadala obrovské nápisy na bránach: „Dnes zatvorené. Prebieha tu nakrúcanie.“ Skvelé.

Všetci ma pozorovali – vrátane Flynna Godfreya, najväčšej filmovej hviezdy na svete –, ako čo najrýchlejšie prepletám nohami ako z gumy.

Za mnou sa nahlas hádali mužské hlasy. Potom som začula jeho hlas.

„Hej, počkaj. Neodchádzaj.“

To patrilo mne? Bála som sa zastať a overiť si to, radšej som pridala do kroku. Fluff sa mi krútila v náručí, pýtala sa dolu, aby aj ona mohla vziať nohy na plecia. „Ani náhodou, slečna. Oficiálne som ti pristrihla krídelká.“

Zakňučala a ďalej so mnou bojovala.

„Ani nepomysli na to, že ma pohryzieš, počuješ?“

„Počkaj!“

To bol on a kričal na mňa. Hoci vnútorný hlas ma nabádal utekať, ubziknúť, tenučký hlások mi navrával zastať a otočiť sa. Neskôr som toto rozhodnutie považovala za jednu z chvíľ, ktoré menia život. Vtedy si to človek neuvedomuje, až kým sa to nestane, ale pri spätnom pohľade zistí, aké to bolo dôležité.

Tak či onak...

Utekal za mnou. Flynn Godfrey sa za mnou priam hnal. Zopár ľudí na Bleecker Street zastalo a mlčky ho pozorovali. Dokonca aj v mraze zachádzajúcom pod kožu ich pohľad na najväčšiu filmovú hviezdu na svete znehybnil.

Dobehol ma. Okolo úst sa mu formovala para. Odzbrojil ma svojím intenzívnym výrazom.

„Rozhodol si sa zažalovať úbohú Fluff?“ S panikou som bojovala humorom. „Jej imanie pozostáva z prešívaného vankúšika, z pár žuvacích hračiek a veľmi drahej – a očividne zbytočnej – vôdzky.“

Pery sa mu sotva badateľne zachveli, ale tie oči... Hlboké, tmavé a odhodlané. „Nepovedala si mi, ako sa voláš.“

„Prečo to chceš vedieť? Chystáš sa ma zažalovať, však? Skôr ako minieš kopu peňazí na právnikov, mal by si vedieť, že Fluffin majetok má vyššiu hodnotu ako ten môj.“

„Nejdem ťa zažalovať,“ zachechtal sa. „Ale proti káve by som nič nemal. Ak máš čas – a ak mi prezradíš svoje meno.“

„Ty... chceš ísť na kávu? So mnou?“

„Ak máš čas a ak mi prezradíš svoje meno.“

Od úžasu som onemela a tí, čo ma poznajú, by povedali, že sa mi to stáva... nikdy. V škole ma prezývajú Natalka Táralka, lebo na obede sa kolegom stále prihováram, hoci väčšina z nich by uprednostnila pár minút ticha.

„Máš meno, však?“

„Hm, áno, som Natalie.“

„Natalie. To je pekné meno. A máš aj priezvisko?“

„Bryantová.“ Moje nové meno mi občas ešte vždy znie čudne, ale staré meno... Staré meno patrí do starého života, ani jedno nemá miesto v mojom novom dokonalom živote, ktorý sa práve stával ešte dokonalejším.

„Natalie Bryantová. A Fluff.“ Zdvihol ruku, akoby ju chcel pohladkať, ale keď naňho zavrčala, rozmyslel si to.

„Fluff-o-Nutter.“

„Prosím?“

„To je jej celé meno. Fluff je prezývka.“ Bohvie, prečo som mu to vykladala, keď sa však od srdca zasmial, zvláštne sa mi zachvel žalúdok. Rozosmiala som Flynna Godfreya. Utrel si slzu od smiechu a ja som zistila, že rozosmievať Flynna Godfreya sa mi celkom pozdáva.

Žeby sa z toho napokon vykľul zaujímavý deň?

2. KAPITOLA

Flynn

Bola krásna. Nekomplikovane, okato prekrásna ako ľudia, ktorí nevedia, že sú nádherní. Spod pletenej čiapky, očividne ručne pletenej, jej padala kaskáda tmavých kučier. Zima a rozpaky z nášho stretnutia jej zafarbili líca a svieže plné pery sa jej červeneli ako zrelá jahoda. Nemohol som ju nechať ísť bez toho, aby som nepoznal aspoň jej meno.

Hayden zúril, keď som mu povedal, nech mi dá pol hodiny. „Došľaka, Flynn, všetci tu mrzneme. Necháš nás čakať pol hodiny pre nejakú sukňu?“

Iba preto, lebo sme najlepší kamaráti, som odolal nutkaniu vraziť tomuto režisérovi a zároveň obchodnému partnerovi jednu do zubov. Už pár týždňov až do dnešných posledných záberov v Greenwich Village sme si šli na nervy, lebo toto nakrúcanie nemalo konca-kraja.

Za pol hodiny nič nezarobíme, ale ani nás to nezruinuje. Navyše, neďaleko je pristavený Haydenov útulný karavan, v ktorom sa zahrejeme. Ak sa ten sebecký bastard rozhodne podeliť sa oň so štábom. Ak nie, dám jednému z technikov kľúč od svojho karavanu, aby cez prestávku pozval ostatných dnu.

Pes menom Fluff-o-Nutter na mňa zavrčal a ja som dumal o jeho úžasnej majiteľke Natalie Bryantovej. „Takže čo káva? Ideme?“

Hlbokými hnedými očami sa poobzerala po okolí. „Môžeme ísť do Gorman’s. Dovolia mi tam vojsť s Fluff.“

O takom podniku som nikdy nepočul, ale nemal som s tým problém, ak to značilo, že s ňou strávim o pár minút viac. „Tak nás veď.“

V čudnom tichu sme prekonali krátku vzdialenosť a vošli do kaviarne, ktorej sú Natalie s Fluff zjavne pravidelnými hosťami. Majiteľka, dobre stavaná žena menom Cleo, zahrnula Fluff pozornosťou a škrabkala jej bradu, až sa chlpáč zavrtel od rozkoše.

„Ako to ide v škole?“ opýtala sa Cleo Natalie, pripravujúc zrejme latte s mliekom.

Iba som hádal, lebo Natalie ani nestihla objednať.

Cítil som na sebe Natalin pohľad, ktorým prechádzala z Cleo na mňa a naopak. Nervózne sa s ňou zhovárala. Cleo si ma buď nevšimla, alebo nespoznala. Zatiaľ.

„Dobre,“ odpovedala Natalie. „Prvý rok som dostala tú najlepšiu triedu. Všetky decká zbožňujem. Dokonca aj rodičia sú skvelí.“

„Máš šťastie. Moja dcéra učí v škole na okraji mesta a tento rok sa jej ušiel presný opak. Banda faganov a ešte horších rodičov.“

„Jéj. To musí byť drsné.“

„Dá si Fluff keksík?“

„Nie, ráno neposlúchala. Dnes si nezaslúži nijakú maškrtu.“

Fluff protestne zakňučala.

„Tri dvadsaťpäť, miláčik.“

„To je na mňa.“ Pristúpil som k pultu skôr, ako Natalie vytiahla peňaženku. Pozval som ju, tak platím.

Cleo vypleštila oči a od prekvapenia otvorila ústa. „Vy. Vy ste. Vy ste...“

„Flynn Godfrey. Teší ma.“

Nahlas vykríkla. Tak nahlas, že Fluff v Natalinom náručí sa zúrivo rozštekala a zavrtela.

Clein výkrik privolal k pultu všetok personál spolu s niektorými stálymi zákazníkmi. Kým som porozdával podpisy, pobozkal Cleo na chvejúce sa líce a dal sa odfotiť, objednal si kávu pre seba, za ktorú mi Cleo nedovolila zaplatiť, minul som značnú časť svojich vzácnych tridsiatich minút.

Pozrel som sa na Natalie a ukázal na stôl v rohu. „Pridáš sa na minútu ku mne?“

Poobzerala sa okolo seba a zachytila sliedivé pohľady. Nepáčilo sa mi, že je nesvoja. „Hm, iste, hneď.“ Usadila sa na stoličke, ktorú som jej pridržal, šikovne zvládajúc krútiaceho sa psa a kávu.

Túto stránku slávy z duše neznášam. Stretol som zaujímavú ženu a nemôžem jej ani kúpiť kávu bez toho, aby som nevyvolal cirkus. Na verejnosť bez ochranky už takmer nechodím, ale rozhodol som sa to risknúť, aby som sa porozprával s Natalie. Teraz si zrejme myslí, že sa viac zaujímam o seba ako o ňu.

Kráčal som po tenkom ľade – ako odmietnuť Cleo a personálu pár autogramov a fotiek, a pritom nepôsobiť ako kretén? Na druhej strane, ako si to vychutnať, aby som pred Natalie nevyzeral ako egoista?

„Mrzí ma to.“ Hlavou som pokynul k pultu, o ktorý sa opierala Cleo a uchvátene nás pozorovala.

„Stáva sa ti to často, však?“

Mykol som plecami, nemienil som hovoriť o sebe. Dosť o mne, oveľa väčšmi ma zaujímala ona. „Takže si učiteľka?“ Akoby ju tá otázka prekvapila. „Presne tak. Učím tretiakov na Emerson School, jednej z top výberových základných škôl v meste.“

„Pôsobivé.“

„Iste,“ zasmiala sa, až mi pri tom zvuku stiahlo žalúdok od túžby. Bola úžasná. Svieža a plná života, nadšenia a vášne.

„Je to veľmi pôsobivé. Všetka česť. Ak by som ja trávil sedem hodín denne so sedemročnými deckami, zbláznil by som sa.“

„Moje deti majú osem rokov a je to šesť hodín denne.“

„Oprav ma, ak sa mýlim,“ a očar ma, ale to som jej nepovedal. Je taká mladá, pomyslel som si, sŕkajúc kávu. Primladá, priveľmi nevinná pre mňa. A predsa... Uchvátila ma. „Si odtiaľto?“

Pokrútila hlavou. „Z Nebrasky. Zapísala som sa do špeciálneho programu, ktorý privádza začínajúcich učiteľov do mesta. Pomôžu nám nájsť ubytovanie a spolubývajúcich a usadiť sa výmenou za dvojročnú zmluvu. A takisto nám pomôžu so študentskými pôžičkami.“

„Si ďaleko od domova.“

„A užívam si každú minútu.“

Mladá a vanilková a zo stredozápadu. Ani zďaleka sa nepribližovala môjmu typu ženy... Mal by som odtiaľto rýchlo vypadnúť a vrátiť sa do práce skôr, ako ma Hayden zabije, ale nedokázal som sa pohnúť. Nie, kým oproti mne sedí mladá a úžasná Natalie Bryantová, trochu nesvoja z toho, že so mnou pije kávu. Aj túto stránku slávy nenávidím. Práve teraz by som najradšej bol obyčajný muž na káve s nádhernou ženou. No vždy som FLYNN GODFREY, FILMOVÁ HVIEZDA. Označenie „filmová hviezda“ sa stalo súčasťou môjho mena ako slová mladší, starší alebo rímske číslice.

Dívala sa na mňa s príťažlivou iskričkou veselosti v očiach. „Aj by som sa ťa opýtala, čo robíš, ale už to viem. Opýtala by som sa, odkiaľ si, ale aj to viem. Z Beverly Hills. Opýtala by som sa, koľko máš rokov, ale viem, že tridsaťdva...“

„Tridsaťtri,“ opravil som ju, pobavený jej výpočtom. „Prekvapuje ma, že nevieš o mojich narodeninách na Vianoce.“

„Viem, že slávny herec Max Godfrey sa oženil so slávnou speváčkou Estelle Flynnovou, a keď sa im 25. decembra na Prvý sviatok vianočný narodil syn Flynn Godfrey, uviedli ho medzi hollywoodsku smotánku. Aj by som sa spýtala, či máš súrodencov, ale viem, že máš tri staršie sestry. O čom by sme sa teda mali rozprávať?“ Podoprela si bradu a odrovnala ma bezočivým úsmevom.

Ohromila ma. Očarila. A meškal som na nakrúcanie.

„Porozprávajme sa o večeri,“ navrhol som bez rozmyslu. Nech neodídem bez šance na ďalšie stretnutie. Musel som ju znova vidieť.

„O večeri?“

„Poznáš tretie – a zvyčajne posledné – jedlo dňa?“

„Počula som, ale ešte som ju nejedla v spoločnosti najväčšej filmovej hviezdy na svete.“

Vystrúhal som grimasu, lebo práve v tejto chvíli sa mi označenie najväčšia filmová hviezda na svete nepáčilo, zvlášť ak mi zmarí príležitosť stráviť viac času s touto neuveriteľnou ženou. „To je poriadne neatraktívne, čo?“

„Samo osebe nie, ale musíš uznať, že pre učiteľku z Nebrasky, ktorá je v New Yorku prvý rok, bolo toto ráno vcelku surreálne.“

„Chápem, ako to vyzerá z tvojho pohľadu. Z môjho to bolo skôr osviežujúce ráno. Dúfal som, že by z toho mohol byť aj osviežujúci večer.“

„Nevyspím sa s tebou.“

Od šoku mi došli slová, čo sa mi takmer nestáva. Nespomínam si, kedy naposledy ma niekto tak dočista prekvapil.

Líca jej sčerveneli a ešte väčšmi zvýraznili jej krásu. Rád by som perami schladil tie horúce líca... Keď som si to zmätene uvedomil, hneď mi boli nohavice pritesné.

„Prepáč. To bolo hrubé. Nežiadal si ma, aby som šla s tebou do postele.“

„Nie, nežiadal.“ Jej rozpaky ma pobavili. „Ešte nie. Najprv by sme začali večerou a potom sa uvidí.“

„Ak to ,uvidí‘ nezahŕňa spálňu, pouvažujem, či s tebou pôjdem na večeru.“

Znova ju uvidím. Uľavilo sa mi oveľa viac, ako som si pripúšťal. „Sľubujem, že o spálni nepadne ani zmienka.“

„Ani o pohovkách, zadných sedadlách a iných horizontálnych povrchoch.“

„Zabudla si na steny, schodiská a sprchovacie kúty. Najlepšiu prácu odvádzam vo vertikálnej polohe.“

Vypleštila oči a sformovala ústa do rozkošného O, pri ktorom som po nej neskutočne zatúžil. „Zrejme máš s tým dosť skúseností.“

„Ide viac o predstavivosť ako o skúsenosť.“

„Ja, hm, mala by som ísť, aby si sa mohol vrátiť do práce.“

Najradšej by som sa nakopal do zadku za to, že som to s flirtovaním prehnal a odradil ju. „Ospravedlňujem sa za trúfalosť. Iba som si ťa doberal. Máš moje slovo, že sa budem správať ako dokonalý džentlmen. Bude mi cťou, ak dnes večer pôjdeš so mnou na večeru.“

„Pre teba... to bude česť?“

„Presne tak.“

„Prečo?“ začudovala sa úprimne. „Mohol by si pozvať ktorúkoľvek ženu na svete. Prečo práve ja? Môj pes ťa pohrýzol do krvi. Skôr by si ma mal od jedu preklínať a nie pozývať na večeru.“

Fakt nemala ani poňatia, aká je rozkošná? „Prečo nie ty? Opakujem, je to len škrabanec. Fluff som už odpustil.“

Pri zvuku svojho mena Fluff na mňa vycerila zuby.

„To je od teba pekné. Ja som jej ešte neodpustila.“

„Dáš mi svoju adresu?“ Z vrecka na kabáte som vytiahol mobil, aby som si ju mohol zapísať. Váhavo mi ju nadiktovala. „A čo telefónne číslo, aby som ti mohol zavolať, ak by som meškal?“

Predvoľbu som nepoznal, iba som predpokladal, že je to nebraské telefónne číslo. „Mám to.“ Neochotne som vstal. „Napíšem ti esemesku, aby si mala moje číslo, ak by si mi chcela zavolať.“ Kiežby som v tento mrazivý deň nemusel nikam ísť. Rád by som s ňou pobudol dlhšie. „Prepáč, že musím utekať.“

„Ďakujem za kávu.“

Nespomenul som, že by mala ďakovať Cleo, ktorá neprijala platbu ani za jeden nápoj. „Vyzdvihnem ťa o siedmej?“

Zahryzla si do plnej spodnej pery. Blahorečil som kabátu, že skryl dôkaz môjho okamžitého vzrušenia. Prikývla a spýtala sa: „Čo by som si mala obliecť?“

Sekundu som o tom premýšľal. „Šaty. Možno malé čierne. Teraz si Newyorčanka. Predpokladám, že máš čierne šaty.“

„Mám čierne šaty,“ pousmiala sa placho.

„Skvelé. Čoskoro sa uvidíme. Fluff, bolo mi potešením. Dobre sa staraj o svoju paniu a cestou domov poslúchaj.“ Fluff na mňa vycerila malé – a veľmi ostré – zuby a za-

vrčala.

„Prepáč. Netuším, prečo sa dnes tak správa. Nepodobá sa to na ňu.“

Žmurkol som na Natalie. „Bez obáv. Aspoň si odo mňa nepýtala autogram.“

Rozosmiala sa. Na dnešný večer som sa mimoriadne tešil a už som mal priveľké očakávania. Utekal som naspäť do parku v ústrety Haydenovmu hnevu. Cestou som jej poslal sľúbenú esemesku.

Hayden namosúrene pochodoval po ihrisku. „Doriti, Flynn, čo to má znamenať? Už si si dovybavoval súkromné záležitosti? Môžeme znova pracovať?“

Prvé dve otázky som ignoroval. „Áno.“

„A čo s tou babou?“

„Nič.“ Nech do toho nestrká nos. Nanešťastie, poznal ma celé veky a vedel, že mu klamem do očí.

„Človeče... No tak. Je primladá. Nezaťahuj to milé dievča do svojho sveta.“

Smutné, mal pravdu. V mojom svete niet miesta pre také milé dievča ako Natalie. Absolútne nijaké. Jednako ma fascinovala a v duchu som počítal hodiny, ktoré nás delili.

Table of Contents

Start

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA