ANGELA MARSONSOVÁ

TICHÝ VÝKRIK

Copyright © 2015 by Angela Marsons

Translation © 2016 by Martina Šturcelová

Jacket design © 2016 by Diana Delevová

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Silent Scream (StoryFire Ltd., United Kingdom, 2015) preložila Martina Šturcelová.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku navrhla Diana Delevová, upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 932. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4855-7

Poďakovanie

Tichý výkrik sa rodil dlho. Postava Kim Stonovej sa mi zjavila a odmietala odísť. V mojej mysli aj na papieri z nej vyrástla silná, inteligentná žena, ktorá nie je vždy dokonalá, no je zapálená a vytrvalá. Je to niekto, koho by ste chceli mať po svojom boku.

Z celého srdca ďakujem členom kolektívu v Bookouture, že sa so mnou delili o vášeň pre Kim Stonovú a jej príbehy. Ich podpora, zanietenie a viera ma povzbudzovali a ohromovali zároveň. Navždy budem vďačná Oliverovi, Claire aj Kim a som hrdá i poctená, že sa môžem nazývať autorkou Bookouture.

Osobitná vďaka patrí mojej skvelej editorke a dobrej víle Keshini Naidoovej, ktorá ma sprevádzala na veľmi dlhej ceste, podporovala, dodávala mi vieru i rady od nášho prvého rozhovoru a spolu s tímom Bookouture mení moje sny na realitu. Ďakujem všetkým autorom z Bookouture za srdečné prijatie do vydavateľskej rodiny. Podpora z ich strany je skutočne úžasná. Spolu s Caroline Mitchellovou je teraz oddelenie kriminalistiky Bookouture dokonalé.

Na záver sa chcem poďakovať svojej rodine aj priateľom za ich dôveru a vieru v moje spisovateľské umenie i sny. Predovšetkým Amande Nicolovej a Andrewovi Hydovi za ich nekonečnú podporu.

Zo srdca vám všetkým ďakujem.

Túto knihu venujem svojej partnerke

JULIE FORRESTOVEJ,

ktorá nikdy neprestala vo mňa veriť a nikdy mi nedovolila zabudnúť na môj sen.

Predslov

Rowley Regis, oblasť Black Country

2004

Päť postáv vytvorilo pentagram okolo čerstvo vykopaného násypu. Iba ony vedeli, že je to hrob.

Kopať v zamrznutej zemi pod vrstvami ľadu a snehu bolo ako otesávať kameň. Preto sa striedali. Všetci.

Vyhĺbiť jamu pre dospelú osobu by trvalo dlhšie. Lopata sa posúvala z rúk do rúk. Niektorí váhali a hľadali odvahu. Iní boli sebaistejší. Nik sa nevzpieral a všetci mlčali.

Boli si vedomí nevinnosti života, ktorý sa skončil násilným spôsobom, ale pakt bol už uzavretý. Ich tajomstvá pochovajú spolu s telom.

Päť hláv sa naklonilo nad hlinu a predstavovalo si telo pod zemou pokryté ligotavou, čerstvou vrstvou ľadu.

Na hrob padli prvé snehové vločky a každý zo skupiny pocítil vo svojom vnútri jemné chvenie.

Päť postáv sa rozišlo, každá iným smerom, a ich stopy vytvorili v čerstvom krehkom snehu hviezdu.

Dielo bolo dokonané.

1. kapitola

Black Country

Súčasnosť

Teresa Wyattová mala zvláštny pocit, že táto noc bude jej posledná.

Vypla televízor a v dome zavládlo ticho. Nebolo to normálne ticho, ktoré prichádzalo každý večer, keď sa ona i jej dom spolu zatvorili a oddychovali, až kým sa nepobrali spať.

Nebola si istá, čo sa vlastne chcela ešte dozvedieť z nočných správ. Novinky počula už večer na miestnom kanáli. Možno dúfala v zázrak, akúsi milosť v poslednej chvíli.

Celý čas od podania prvej žiadosti pred dvoma rokmi sa cítila ako väzeň v cele smrti. Z času na čas prichádzali dozorcovia, odvádzali ju na kreslo a potom ju osud vrátil naspäť do bezpečia cely. Tentoraz to však bolo konečné. Teresa vedela, že už nebudú nijaké ďalšie námietky, nijaké odklady.

Uvažovala, či správy videli aj ostatní. Cítili sa rovnako ako ona? Priznali by si, že ich prvotné pocity neboli výčitky svedomia, ale pud sebazáchovy?

Keby bola bývala lepším človekom, možno by mala pod vrstvou záujmu o seba samu ukrytú aspoň trošku svedomia. Nijaké tam však nebolo.

Hovorila si, že keby sa vtedy nepridala k plánu, bolo by ju to zničilo. Meno Teresa Wyattová by sa spomínalo s odporom namiesto úcty, ktorú si teraz užívala.

Bola si istá, že by tú sťažnosť zobrali vážne. Umlčali ju však naveky – a to nikdy neoľutovala.

Lenže z času na čas, počas všetkých tých rokov po Crestwoode, sa jej stále triasol žalúdok pri pohľade na podobné držanie tela, farbu vlasov či nakláňanie hlavy.

Teresa stála a všemožne sa snažila striasť zo seba melanchóliu, ktorá ju prenasledovala. Vykročila do kuchyne a vložila do umývačky pohár na víno spolu s tanierom.

Nemala psa, s ktorým by sa šla prejsť, ani mačku, ktorú by bolo treba pustiť dnu. Iba naposledy skontrolovala bezpečnostné zámky na dverách.

Opäť sa jej zmocnil pocit, že tá kontrola bola zbytočná, že už nič nezadrží minulosť. Rýchlo tú myšlienku odsunula. Nemala sa čoho báť. Uzavreli spolu pakt a ten držal pevne už desať rokov. Iba oni piati poznali pravdu.

Cítila, že je príliš napätá, aby hneď zaspala, no na siedmu ráno mala so zamestnancami dohodnutú poradu, na ktorú nesmela meškať.

Vošla do kúpeľne, začala si púšťať vodu do vane a pridala do nej levanduľovú penu. Vôňa okamžite zaplnila celú miestnosť. Po pohári vína by jej mohol dlhý kúpeľ pomôcť zaspať.

Župan a saténové pyžamo mala starostlivo poskladané navrchu koša na bielizeň. Vošla do vane.

Zavrela oči a poddávala sa vode, ktorá ju obklopovala. V duchu sa usmievala, lebo strach začal ustupovať. Bola iba priveľmi citlivá.

Teresa mala dojem, akoby bol jej život rozdelený do dvoch častí. Najprv bolo tridsaťsedem rokov pred Crestwoodom. Nádherné roky. Bola slobodná a ambiciózna, každé rozhodnutie robila sama. Nikomu sa nezodpovedala.

Roky potom však boli iné. Tieň strachu ju prenasledoval na každom kroku. Rozhodoval o jej konaní a ovplyvňoval jej rozhodnutia.

Spomenula si, ako kdesi čítala, že svedomie nie je nič iba strach z toho, že človeka chytia. Teresa bola dostatočne úprimná, aby si priznala, že to je pravda.

Ich tajomstvo však bolo v bezpečí. Muselo byť.

Zrazu začula, ako sa kdesi rozbilo sklo. A nebolo to ďaleko. Zvuk prichádzal od jej kuchynských dverí.

Teresa ležala bez pohnutia, uši sa snažili zachytiť ďalšie zvuky. Rinčanie skla si určite nik iný nevšimol. Najbližší rodinný dom bol vzdialený šesťdesiat metrov a stál za živým plotom zo stromov, ktoré vyrástli do výšky šiestich metrov.

Obklopilo ju husté ticho jej vlastného domu. Pokoj, ktorý nasledoval po hlasnom zvuku, prinášal so sebou nepríjemný pocit nebezpečenstva.

Možno to nebolo nič iné iba nepremyslený prejav vandalizmu. Možno si zopár študentov zo Školy svätého Jozefa zistilo jej adresu. Bože, aspoň v to dúfala.

Krv jej vrela v žilách a roztriasla spánky. Prehltla v snahe uvoľniť tlak v ušných bubienkoch.

Jej telo začalo reagovať na pocit, že v dome nie je sama. Posadila sa. Voda pri jej pohybe hlasno vyšplechla. Ruka jej skĺzla po bočnej stene vane a pravá strana tela spadla naspäť do vody.

Zvuk dolu na schodoch zničil akúkoľvek ilúziu o nepremyslenom vandalizme.

Teresa vedela, že už nemá veľa času. V paralelnom vesmíre reagovali jej svaly na blížiacu sa hrozbu, no v tomto jej zrazu znehybneli telo i myseľ pre blízkosť niečoho, čo sa nedalo odvrátiť. Bola si vedomá, že sa nemá kam ukryť.

Začula vrzgot na schodoch, zatvorila oči a prinútila sa ostať pokojná. Predstava, že bude konečne konfrontovaná s obavami, ktoré ju prenasledovali, so sebou prinášala závan slobody.

Zacítila, ako do miestnosti prenikol chladný vzduch z odškerených dverí. Otvorila oči.

Do kúpeľne vošla tmavá postava, nevýrazná ako tieň. Funkčné nohavice dopĺňala čierna flaušová bunda a na nej dlhý kabát. Tvár zakrývala vlnená kukla. Prečo práve ja? pýtala sa Teresa zúfalo sama seba. Nebola predsa najslabším článkom.

Potriasla hlavou. „Nepovedala som ani slovo,“ zašepkala. Takmer ju nebolo počuť. Každý z jej zmyslov sa začal vypínať, telo sa pripravovalo na smrť.

Tmavá postava urobila dva kroky smerom k nej. Teresa hľadala záchytný bod, no nijaký nenašla. Mohol to byť iba niekto zo zvyšnej štvorice.

Teresa pocítila, ako ju zrádza vlastné telo, keď jej začal moč stekať po stehnách do voňavej vody v kúpeli.

„Prisahám... Ja som nič...“

Teresine slová slabli pri pokuse znovu sa posadiť. Bublinky vytvorili na vani klzkú vrstvu.

Dýchala plytko a prudko, uvažovala, ako najlepšie prosiť o život. Nie, nechcela umrieť. Ešte neprišiel jej čas. Nebola pripravená. Chcela urobiť ešte toľko vecí.

Predstavila si vodu zalievajúcu jej pľúca. Nafúkli sa pritom ako balóny.

Prosebne zodvihla ruku a hlas sa jej konečne vrátil. „Prosím... prosím... nie... nechcem umrieť.“

Postava sa nahla nad vaňu a položila ruky v rukaviciach na Teresinu hruď. Pocítila tlak, ktorý sa ju snažil dostať pod vodu, a usilovala sa ostať sedieť. Chcela sa pokúsiť o vysvetlenie, no nápor rúk sa zvyšoval. Snažila sa vzoprieť vo svojej bezvládnej polohe, ale bolo to beznádejné. Gravitácia a surová sila jej znemožňovala brániť sa.

Voda jej orámovala tvár a Teresa otvorila ústa. Z pier sa jej predral tichý ston posledného pokusu. „Prisahám...“

Slová utíchli a Teresa sledovala, ako jej unikajú bublinky z nosa až na hladinu. Vlasy jej plávali okolo tváre.

Postava sa mihotala na druhej strane vodnej bariéry. Teresino telo začalo reagovať na nedostatok kyslíka. Snažila sa potlačiť stúpajúcu paniku vo svojom vnútri, rozhadzovala okolo seba rukami a ruka na jej hrudi sa na chvíľu zošmykla. Podarilo sa jej zodvihnúť hlavu nad vodu a nazrieť do studených, bodavých očí. Poznanie jej vysalo posledné zvyšky dychu.

Sekunda zmätku stačila útočníkovi, aby opäť zaujal svoj postoj. Oboma rukami zatlačil telo pod vodu a tentoraz držal pevne.

Jej myseľ odmietala uveriť tomu, čo videla, hoci pomaly upadala do bezvedomia.

Teresa si uvedomila, že sprisahanci nemohli ani len tušiť, koho sa majú obávať.

2. kapitola

Kim Stonová obkročila svoju motorku Kawasaki Ninja, aby si nastavila hlasitosť na iPode. Reproduktory tancovali podľa zvonivých tónov Vivaldiho Leta, blížila sa jej obľúbená časť. Finále s názvom Búrka.

Položila kľúč na hoblicu a utrela si ruky do handry. Zadívala sa na Triumph Thunderbird, motorku, ktorú opravovala posledných sedem mesiacov, a čudovala sa, prečo ju to k nej dnes večer neťahá.

Letmo sa pozrela na hodinky. Bolo takmer jedenásť. Zvyšok jej tímu sa pravdepodobne práve teraz potáca von zo Psa. Hoci ona sama sa alkoholu ani nedotkla, robievala im spoločnosť vždy, keď mala pocit, že si to zaslúži.

Zobrala do ruky kľúč a kľakla si na podložku vedľa triumphu.

Nebola to pre ňu nijaká oslava.

Siahla do vnútornej časti motorky a našla koniec kľukového hriadeľa. Videla pred očami vystrašenú tvár Laury Yatesovej. Priložila imbusovú skrutku na maticu a začala otáčať kľúčom.

Tri rozsudky za znásilnenie odstavia Terenca Hunta nadlho.

Nie však na dosť dlho, povedala si Kim v duchu. Existovala totiž aj štvrtá obeť.

Otočila kľúčom ešte raz, ale matica sa už nedala viac pritiahnuť. Mala zmontované ložisko, ozubené koleso, upínaciu podložku i rotor. Matica bola posledným kúskom skladačky a tá prekliata vec sa jednoducho nedala pritiahnuť k poistnej podložke.

Kim zabodla pohľad do matice a snažila sa ňou pohnúť silou vôle. Pre jej vlastné dobro. Stále nič. Sústredila svoju zlosť na páku kľúča a potom ho potlačila celou silou. Závit sa zlomil a matica sa uvoľnila.

„Dočerta,“ skríkla a odhodila kľúč do kúta garáže. Laura Yatesová sa triasla na lavici pre svedkov a opisovala svoju krutú skúsenosť. Násilník ju zatiahol za kostol a opakovane sexuálne zneužil. Zažila dve a pol hodiny utrpenia. Všetci videli, aké ťažké bolo pre ňu sadnúť si. Ešte aj tri mesiace po útoku.

Pri čítaní všetkých rozsudkov sedela devätnásťročná obeť v publiku. Potom prišiel na rad jej prípad a vypočula si slovo, ktoré jej navždy zmenilo život.

Nevinný.

Prečo? Pretože vypila pár pohárikov? Zabudnite na jedenásť stehov, ktoré sa jej ťahajú odzadu dopredu, zlomené rebro aj monokel. Asi si o to koledovala, pretože si dala niekoľko poondiatych pohárikov.

Kim si uvedomovala, že sa jej od zúrivosti začali triasť ruky.

Ostatní v tíme si mysleli, že tri zo štyroch bolo dobré číslo. Aj bolo. Lenže nebolo dosť dobré. Nie pre Kim.

Nahla sa dopredu, aby zistila škody na motorke. Trvalo jej takmer šesť týždňov, kým zohnala tie prekliate skrutky. Opatrne priložila kľúč na miesto, uchopila ho medzi palec a ukazovák a začala krútiť. Vtom jej zazvonil mobil. Položila maticu na zem a vyskočila na rovné nohy. Telefonát tesne pred polnocou vždy znamenal zlé správy.

„Kriminálna inšpektorka Stonová.“

„Našli sme telo, madam.“ Samozrejme. Čo iné by to mohlo byť?

„Kde?“

„Ulica Hagley Road v Stourbridgei.“

Kim to tam poznala. Bolo to na hranici s oblasťou polície West Mercia.

„Máme zavolať kriminálnemu seržantovi Bryantovi, madam?“

Kim sa striasla. Neznášala slovo madam. Vo veku tridsaťštyri rokov nebola pripravená na také oslovenie.

Pred očami sa jej zjavil obraz jej kolegu tackavo nastupujúceho do taxíka pred vchodom do Psa.

„Nie, postarám sa o to,“ povedala a zložila telefón. Predtým než stíšila iPod, Kim sa na dve sekundy nadýchla. Vedela, že musí zabudnúť na obviňujúci pohľad Laury Yatesovej, nech už bol skutočný, alebo si ho iba predstavovala. Videla ho a nedokázala ho vypudiť z hlavy.

Navždy ju bude prenasledovať presvedčenie, že spravodlivosť, v ktorú verila, sklamala niekoho, koho mala ochraňovať. Presvedčila Lauru Yatesovú, aby dôverovala jej aj systému, ktorý reprezentovala, a Kim sa nedokázala zbaviť pocitu, že Lauru zradili. Obaja.

Table of Contents

Start

Poďakovanie

Predslov

1. kapitola

2. kapitola