Lucy Keating

ZAVRI OČI A SNÍVAJ

Copyright © 2016 by Alloy Entertainment

Translation © 2016 by Klára Kruteková

Jacket art and design © by Natalie C. Sousa

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Dreamology: A Love Story (HarperCollins Publishers, New York, 2016) preložila Klára Kruteková.

Redigovala Darina Maláková.

Obálku s použitím originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s. – YOLI, Bratislava, v roku 2016

ako svoju  934. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4857-1

Venujem svojej rodine.

A našim neskorým letným večeriam.

Pri ktorých som sa naučila rozprávať príbehy.

* 28. AUGUSTA  *

Som priamo v strede Great Hall v Metropolitnom múzeu umenia, presne meter pred vstupom do egyptského krídla, kde som sa na oslave svojich desiatych narodenín povracala. No tentoraz nevidím okolo seba žiadne „ľadvinky“ a nepočujem pískanie tenisiek na naleštenej podlahe. A pri nohách nemám kaluž ružovej grcky (z malinovej zmrzliny, ak by ste chceli vedieť) s kúskami cukríkov. („Na narodeniny môžeš,“ povedal mi vtedy otec prvý a posledný raz.) Mám na sebe drahé šaty pošité krištáľmi, presne také, aké mala Beyoncé na odovzdávaní cien Grammy. V tento večer zovšadiaľ žiaria a blikajú svetlá, ľudia si šepkajú a pozerajú sa mojím smerom. V tento večer som z nejakého dôvodu dôležitá osoba. Popíjam šampanské, presúvam sa z miestnosti do miestnosti a obdivujem umenie. A vtedy ma nájde Max, ako stojím pred Degasovými Baletkami v oddelení impresionizmu.

„Vieš, že aj ja dokážem tancovať?“ Objíme ma okolo pása a v celom tele zrazu cítim nával tepla.

„Dokáž to,“ odpoviem mu. Nemusím ani odtrhnúť oči od maľby, aby som vedela, že sa na mňa pozerá a usmieva. V mysli mám zmapovaný každý centimeter jeho tváre. A neustále sa bojím, že naňho zabudnem.

Chytí ma za ruku a zatočí ma. Zavriem oči a keď ich znovu otvorím, ocitneme sa v strešnej záhrade a kýveme sa do rytmu. Kríky sú ozdobené ligotavými svetielkami.

„V smokingu vyzeráš dobre,“ zamrmlem mu do krku.

„Ďakujem. To je ten istý, aký mala Beyoncé pri odovzdávaní cien Grammy,“ odvetí vážnym tónom a obaja vybuchneme do smiechu. Skôr než sa stihnem nadýchnuť, Max si ma pritisne ešte silnejšie a pobozká ma. Zakloní ma dozadu tak veľmi, že strácam všetku rovnováhu a vedomie. Dovtedy som si nikdy neuvedomila, že existuje aj dobrý typ závratu.

„Chýbala si mi,“ povie a znova ma zatočí.

Vtedy sa objaví roznášač pizze z pizzerie U Joea na Stodesiatej ulici a tvári sa nedočkavo.

„Si hladná?“ opýta sa Max. „Niečo som nám objednal.“

No vnútri škatule nie je pizza, ale obrovská torta v tvare sušienky Oreo, pokrájaná na osem častí. Načiahneme sa a každý si vezme jeden ťažký kus. No skôr než si ho stihnem vložiť do úst, Max sa na mňa šibalsky usmeje a jeho kus torty pristane na mojom líci. Plesk. Hodím ten svoj doňho.

Naháňame sa po galérii, skrývame za rímskymi sochami a uhýbame sa ostatným návštevníkom, zatiaľ čo do seba hádžeme plné hrste torty Oreo. Zrazu si všimnem, že naším smerom pochoduje strážnik. Keď sa naňho pozriem pozornejšie, zbadám, že je to môj učiteľ fyziky. Vždy som ho neznášala. Začneme bežať rýchlejšie.

Keď konečne zabočím na nádvorie hrobky z Pernebu, zastanem a otočím sa na Maxa. Obaja sme celí od torty. Na krku a rukách mi visia šperky z výstavy európskych textílií a on má na hlave stredovekú helmu. Vyzeráme ako dogabaný kráľovský pár. Krajina, v ktorej by sme my dvaja vládli, by sa určite vzbúrila.

Max mi niečo hovorí, ale cez helmu ho vôbec nepočujem, tak si zdvihne prednú časť a odhalí červené líca.

„Dajme si pauzu,“ zopakuje. Ležíme na chrbte na nádvorí s hrobkou, počúvame symfonickú hudbu a vravu zvonka. Nad hlavami, tam, kde by mal byť strop, máme oblohu plnú hviezd.

„Vieš, že keď v Egypte zomrel niekto z kráľovskej rodiny, často s ním pochovali aj jeho milovaných?“ vravím mu.

„Myslím, že s nimi pochovávali len služobníkov, aby ich čakali v posmrtnom živote,“ opraví ma Max. Vždy vie všetko najlepšie.

„No ak zomriem ja, dám ťa pochovať so mnou.“ Otočím sa k nemu.

„Och, zlatko, ďakujem,“ zvolá, „to je tá najhrôzostrašnejšia vec, akú si mi kedy povedala.“

Keď sa od kamenných stien odrazí ozvena tichého funenia, zbadám, že vedľa Maxa leží malé africké prasiatko a zamilovane naňho hľadí.

„Kto je to?“ pýtam sa.

„To je Agnes,“ kývne hlavou k prasiatku. „Sleduje ma už od oceánskeho krídla. Myslím, že sa do mňa zaľúbila.“

„Nuž, Agnes, postav sa do radu,“ vyhlásim, položím si hlavu na jeho hruď a zhlboka sa nadýchnem. Vždy vonia ako prášok na pranie a drevo. Tlkot jeho srdca ma uspáva.

„Nezaspi,“ prosíka ma, „nestrávili sme spolu dosť času.“

Nesúhlasím s ním. Tento večer bol skvelý. Lepší, než by som si mohla priať.

„Čoskoro sa vidíme,“ poviem mu a modlím sa, aby som nezaspala, skôr než to povie aj on mne. Je to náš zvyk, takmer zvyk z poverčivosti, aby sme sa uistili, že sa znova nájdeme.

„Čoskoro sa vidíme,“ vzdychne si nakoniec.

Pomaly zavriem oči a v ušiach sa mi ozýva Agnesino chrápanie.

1

Múzeá sú na navštevovanie, nie na bývanie

Jerry mi chrápal rovno do úst a s každým výdychom ma ovanul jeho teplý psí dych.

„Tak to vysvetľuje Agnes,“ zamrmlala som.

„Kto je Agnes?“ zvolal otec zo sedadla vodiča. Ponad jeho hlas sa ako metronóm ozývalo ťukanie smerovky.

„Nikto,“ vyhŕkla som rýchlo a on si to ani nevšimol. Môj otec je odborník na mozgy. Známy neurovedec, ktorý vie o mysli také veci, ktoré sú pre väčšinu ľudí záhadou, no v záležitostiach srdca je stratený. Nemala som v pláne hovoriť mu o Maxovi, takže v momente, akým bol tento, mi jeho nedostatky prišli vhod.

Ponaťahovala som sa a sadla si vzpriamene. „Musela som zaspať,“ povedala som trochu chrapľavým hlasom.

„Pohyb ťa uspáva už od narodenia,“ vysvetlil mi otec svojím typickým profesorským hlasom, „lietadlá, vlaky a autá... S Jerrym ste mimo už pár hodín, no vstali ste práve včas.“ Usmial sa do spätného zrkadla. „Poriadne si poobzerajte svoje nové mesto.“

Teatrálne ukázal rukou ako moderátorka Vanna Whiteová pri kolese šťastia, akoby bol Boston jedna veľká skladačka z písmen, ktorú treba doplniť. Práve sme schádzali z diaľnice a historické predmestie nás vítalo spoza malebnej rieky Charles River. Oproti tomu New York, kde sme žili posledných desať rokov, vyzeral ako... New York. Ten sa nedá s ničím porovnať.

Zvuk pneumatík na betónovom výjazde vytváral rytmus raz-dva-tri, raz-dva-tri a ja som nervózne ťukala prstami na pravej ruke do rytmu, akoby som hrala na klavíri. Hranie na klavíri mi nikdy nešlo. Učiteľka povedala otcovi, že mi chýba disciplína, a vyhodila ma. Čím som sa asi stala historicky prvou vyhodenou z hudobnej.

No hudbu mám rada naďalej, konkrétne rytmus. Rytmus je ako vzorec a vzorec dáva zmysel. Rytmus si vyťukávam, vždy keď som nervózna alebo neistá.

*

Oprela som sa o dvere pasažiera na rušnej Beacon Street a zvierala škatuľu s nápisom KUCHYNSKÉ NÁRADIE, v ktorej boli celkom určite kabáty a granuly pre psa. Tienila som si dlaňou oči pred augustovým slnkom a snažila sa poriadne pozrieť na dvesto rokov starý dom predo mnou. Je vtipné, ako sa vám zdá všetko veľké, keď ste malí, a keď sa tam neskôr vrátite v staršom veku, uvedomíte si, že tá vec je oveľa menšia, ako ste si mysleli. To však neplatilo v prípade tohto domu, ktorý pred nami patril mojej mame a predtým jej mame. Stále bol gigantický. Nechápala som, ako je možné, že som v ňom ako dieťa nebývala nezvestná aj niekoľko dní.

„Bola si, párkrát,“ zakričal na mňa otec z prednej verandy, keď som tú myšlienku vyslovila aj nahlas, „ale poslali sme po teba Jerryho a vždy ťa našiel.“ V tej chvíli sa Jerry krčil na zadnom sedadle a hľadel na mňa cez okno svojím typickým ľahostajným spôsobom.

„V mladosti si musel byť akčnejší ako teraz,“ povedala som psovi so zdvihnutým obočím.

Päťposchodový dom postavený z červených tehál s okenicami a prednými dverami natretými načierno ladil s väčšinou ostatných domov na ulici. Zoradené bok po boku mi pripomenuli skupinky dievčat u nás na škole, ktoré nosievali rovnaké slnečné okuliare. Koľko newyorských bytov by sa asi zmestilo do tohto domu?

„To je celé naše?“ opýtala som sa.

„Hej,“ odvetil otec s úškrnom na tvári, keď konečne otvoril dvere s jednou cestovnou taškou zastrčenou pod ľavou rukou.

„Teraz, keď nás starká opustila, a tvoja mama nemá žiadnych súrodencov, všetko patrí nám.“ Vždy keď spomínal mamu, snažil sa tváriť bezstarostne. No muselo to byť preňho ťažké vrátiť sa do domu, kde sme spolu bývali pred tým, ako odišla do Afriky a už sa nevrátila.

Vstúpila som do okrúhlej tmavočervenej vstupnej haly a zízala na drevené špirálové schodisko, ktoré vyzeralo, že smeruje až do neba.

Všade bolo cítiť starobu. Nie smradľavú starobu, len... prach, akoby bol celý dom jedna veľká škatuľa so starožitnosťami, ktorú pridlho nechali v pivnici.

Otec ma sprevádzal po jedálni na prízemí, ozdobenej maľbami krajiniek a masívnym lustrom, a potom do kuchyne, ktorá bola o niečo menšia, no aj tak obrovská, akoby sa v nej malo variť jedlo na veľké oslavy.

V tej chvíli mi zišli na um malé spomienky, ako som jedla veterníky za stolom so starkou. Alebo ležala na zemi pod veľkým pianom v obývačke na druhom poschodí, kým hosť na večeri zabával ostatných.

Alebo spomienka na myšaciu dieru, kde som nechávala gumené cukríky, ktoré do rána vždy zmizli, no len dovtedy, kým mi na to neprišli, a dieru nezalepili. Rozhodne to nebol dom pre modernú rodinu. Bol priveľký a my sme boli len dvaja. Teda dvaja plus chlpatá polovica.

Nakoniec sme sa ocitli v rohovej izbe na štvrtom poschodí s modrými brokátovými závesmi a bledými levanduľovými stenami.

„Táto by mohla byť tvoja.“ Otec chvíľu šuchotal nohami, kým hľadal tie správne slová. „Patrila tvojej mame, keď bola v rovnakom veku. Je trochu dospeláckejšia ako tá, v ktorej si spávala pred tým, než sme sa odtiaľto odsťahovali.“

Obzerala som sa okolo seba, skúmala posteľ s nebesami, fotografie ďalekých miest a kozub s ornamentmi, na ktorom boli poukladané malé strieborné škatuľky a suveníry v tvare hrochov a žiráf. Teraz mama žije na Madagaskare a skúma živé verzie týchto zvierat.

„Okej,“ povedala som.

„Si si istá?“

„Myslím, že hej...“ zaváhala som.

„Super,“ vyhlásil a okamžite zmizol späť do auta, aby pokračoval v práci na zapúšťaní nových koreňov nášho života.

*

Vytiahla som asi milióntu škatuľu zo sťahováka. Jerry ma nasledoval do domu a von z neho a zízal na mňa. Vraví sa, že psy sa kvôli rešpektu vyhýbajú priamemu očnému kontaktu, čím dávajú najavo, že chápu, kto je alfasamec. No Jerry mi hľadieva len priamo do očí. Čo to o nás vypovedá?

Vo vstupnej hale mi padol pohľad na veľkú obálku s mojím menom načarbaným starkiným písmom, položenú na stole.

„Našiel som to v starkinej obývačke,“ ozval sa otcov hlas a keď som sa pozrela hore, zbadala som, že stojí v polovici schodiska a snaží sa vyniesť hore škatuľu s nápisom ALICEINE KNIHY. „Ktovie, čo tam je. Starká odkladala všetko. Nazývala to puntičkárstvom, no ja som vravel, že je posadnutá. Mala by si sa pozrieť do jej šatníka. Ak si dobre pamätám, tak v ňom mala veci uložené podľa farieb.“

Obzerala som si obálku a ovládol ma pocit zmätku a zvláštnej úľavy. Bolo to prvé znamenie, že tam naozaj mám byť. Opatrne som vytriasla jej obsah na mramorový povrch stola. Vypadla z nej kôpka pohľadníc vytlačených na tenkom lepenkovom papieri. Jednu som zdvihla. Na prednej strane boli nakreslené tri balóny, ako letia do vzduchu. Na zadnej bolo hrubým písmom napísané:

VŠETKO NAJLEPŠIE, ALICE!

ŽELAJÚ GUSTAVE L. PETERMANN A VŠETCI TVOJI PRIATELIA Z CENTRA PRE VÝSKUM SNOV (CVS)

Zamračila som sa na pohľadnicu, pustila ju na stôl a zdvihla ďalšiu. Bolo na nej napísané presne to isté. A na ďalšej tiež. Na stole bolo deväť pohľadníc s balónmi a zvláštnym blahoželaním.

Skontrolovala som dátumy a uvedomila som si, že ich posielali každý rok na moje narodeniny, odkedy som bola preč. Pripomenulo mi to každoročné pozvánky na kontrolu, ktoré mi posielal zubár v New Yorku. Zub s tvárou. Namejkapovanou tvárou. Aký zub by sa rúžoval?

Naspodku kôpky bol odkaz napísaný na bledotyrkysovom papieri jemnom na dotyk.

Drahá Alice,

ktovie, či ti tieto pohľadnice na niečo poslúžia, no nedokázala som ich len tak vyhodiť.

S láskou,

starká

Usmiala som sa a pokrútila hlavou. Presne taká starká bola. Jednoduchá, elegantná a vždy hovorila k veci. Aspoň čo sa týkalo písania, z ktorého som ju poznala najviac. Otec sa nikdy nechcel vracať do Bostonu, vždy si našiel nejakú vhodnú výhovorku.

Starkú som videla len pár ráz, keď prišla do New Yorku na premiéru hry na Broadway alebo šou v Guggenheimovom múzeu. Vlasy mala vždy puntičkársky upravené, šaty čerstvo vyžehlené. Ktovie, či sa z človeka stáva puntičkár s pribúdajúcim vekom alebo sa s tým musíte narodiť, a ja budem aj v osemdesiatke nosiť svetre s dierami na rukávoch na prestrčenie palcov?

Vtedy mi zazvonil telefón.

„Myslela som, že si mŕtva,“ zahučala Sofie, keď som zdvihla, „to si taká zaneprázdnená parkovaním auta na dvore Harvardu, že mi nemôžeš odpísať na správy?“

Začala som sa smiať.

„Tak čo, už ti chýbam?“ opýtala som sa.

„Vôbec!“ zavtipkovala.

„Ako to?“ zakňučala som. „Ale ty mi chýbaš,“ pokračovala som.

„Čo sa deje?“ Tón hlasu mala zrazu vážny. Vždy vycítila, keď niečo nebolo v poriadku. Väčšinou ma to dosť štvalo.

„Len je to tu čudné,“ začala som, „mala by si vidieť tento dom. Je ako múzeum.“

„Veď ty múzeá miluješ!“ zhíkla. Nikdy by to nepochopila. Býva na Park Avenue v byte takom čistom, že som sa vždy bála, že len moja prítomnosť ho znečistí. Sophini rodičia predávajú umenie. Veľké moderné umenie ako obrovské planéty z umelého trávnika a videá plávajúcich cudzincov, premietané na stene v obývačke. „Fakt, Alice, ak by ťa niekedy hľadali, prvé miesto, ktoré by som odporučila sexi detektívovi newyorskej polície, ktorý by mi zaklopal na dvere, by bolo Metropolitné múzeum umenia alebo Múzeum moderného umenia.“

„Rada múzeá navštevujem, nie v nich bývam.“ Prevrátila som oči. „Nie je to domov.“

„Raz bude,“ uistila ma, „si len unavená z cesty.“

„Vlastne som skoro celú cestu prespala...“ Naťahovala som slová a premýšľala nad tým, ako som zaspávala na Maxovej hrudi. Porozprávala som Sofie o noci v Met. Povedala, že to znie romanticky, no tón jej hlasu vravel niečo iné.

„Viem, že mi šibe, keď naňho stále myslím,“ priznala som, „nemusíš mi to hovoriť.“ Túto konverzáciu sme spolu viedli už milión ráz.

Sophie si vzdychla. „Mohla by si tam začať odznova, Al. Možno by bolo dobré, veď vieš... začať chodiť s niekým, s kým by si mohla naozaj byť.“

„Ale ja mám pocit, akoby sme spolu boli...“ namietla som.

„Vieš, čo tým myslím, Alice,“ povedala Sophie a znela, akoby trochu strácala trpezlivosť. „S niekým, koho by si mohla naozaj mať. A predstaviť ho priateľom. S kým by si sa mohla bozkávať za kríčkami na školskom výlete. Niekoho, kto je... skutočný.“

Skutočný. Jej posledné slovo sa vznášalo medzi nami a ja som zahanbene pokrútila hlavou. Mala pravdu. Nech už som k Maxovi cítila čokoľvek, malo to jeden háčik. Tá noc v Met bol sen. Každá noc s Maxom, ktorú som si pamätala, bol sen. Pretože Max bol chlapec mojich snov... a len mojich snov. Pretože v skutočnosti neexistoval.

2

Jed mornára nosatého

Samozrejme, som si plne vedomá toho, že byť zaľúbená do osoby, ktorú som nikdy nestretla, ktorá ani neexistuje, je totálne šialené. No keďže si časy, keď som o Maxovi nesnívala, vôbec nepamätám, tak nič iné ani nepoznám. Menia sa miesta a príbehy, ale Max zostáva a víta ma v každom sne so svojím šibalským úškrnom a veľkým srdcom. Je to moja spriaznená duša.

Vedela som, že to nemôže trvať naveky. A tak som si to pre istotu zapisovala do zošita. Sophie ho raz nazvala Denník snov, čo znie skôr ako vec, ktorú nájdete vedľa vonných tyčiniek v darčekovom obchode. Brávam ho všade so sebou. Práve teraz sa so mnou viezol vo veľkej taške s nápisom I ♥ New York v prútenom koši starého zhrdzaveného bicykla, ktorý som našla v záhrade za starkiným domom. Nazvala som ho Frank, skratka z Frankenstein, keďže som ho v podstate vzkriesila.

Postavila som ho medzi dva kamenné stĺpy s nápisom Bennettovej akadémia, ktoré akoby vraveli: „Oh, nie, nerob to. Nie sem.“ No namiesto toho bolo na ich mramorovom povrchu napísané: TEN, KTO NÁJDE ÚTECHU MEDZI TÝMITO MÚRMI, NÁJDE ÚTECHU SÁM V SEBE. Voči tomu výroku som bola dosť skeptická.

Preskúmala som parkovisko pre študentov plné naleštených volv a terénnych audín a hodila očkom na Franka. Jediným dôvodom, prečo som tam vôbec stála, bola dohoda Harvardu s Bennettom, že deti ich profesorov môžu študovať na Bennette. V príručke som sa dočítala, že tomu vďačíme Marie Bennettovej, dcére vtedajšieho prezidenta Harvardovej univerzity, ktorá založila túto školu v roku 1800 na svojej zadnej verande. Odvtedy je medzi týmito školami „vzťah založený na vzájomnom rešpekte“.

„Nech už to znamená čokoľvek,“ okomentovala som to, keď mi deň predtým otec pri večeri čítal charakteristiku školy.

„To znamená, že mať medzi študentmi dieťa predsedu neurovedeckého oddelenia, robí Bennettu dobré meno,“ vysvetlil mi, „a ty na revanš dostaneš prvotriedne stredoškolské vzdelanie zadarmo.“

„Si si istý?“ opýtala som sa s hlavou naklonenou nabok a naberala si pritom na vidličku špagety. „Pretože som mohla dostať štipendium za svoje športové schopnosti.“

„No jasné,“ prikývol otec a hral to so mnou, „asi vďaka tej trofeji, čo si vyhrala v štvrtej triede. Za čo to bolo?“

„Za najdlhšie krúženie s kruhom hula-hop,“ pripomenula som mu a vložila si do úst poriadnu kopu špagiet. „Svetlý moment mojej športovej kariéry.“

„To je ono.“ Otec si utrel ústa servítkou a žmurkol na mňa. Priviazala som bicykel pred hlavnou budovou školy, ktorá vyzerala skôr ako Biely dom než stredná škola, a po špičkách som prechádzala dolu naleštenou mramorovou halou, pretože žiadny iný smer sa mi nezdal správny. Zaklopala som na dvere dekana študentského úradu, s ktorým som mala na deviatu naplánované stretnutie. Keď som si o ňom prečítala vo svojej informačnej brožúrke, nebola som dvakrát nadšená.

„Vstúptééé,“ prekvapil ma spevavý hlas, no v čakárni som nikoho nenašla. Tak som vošla do kancelárie dekana Hammera a snažila sa vyhnúť vážnym pohľadom na starých portrétoch. Vyzeralo to tam ako miniverzia newyorskej verejnej knižnice. Tmavé drevo, mosadzné lampy a nespočetné rady kníh.

„Tak čo si urobila?“

Za zvukom niečieho hlasu som sa zvrtla tak rýchlo, že som narazila do kávového stolíka a pristála chrbtom na brusnicovom koberci. Žmúrila som na osobu, ktorá na mňa zízala, vďačná, že som si obliekla šortky namiesto pôvodného plánu dať si oranžové šaty. Jediné, čo som rozoznala, boli vlasy. Veľa vlasov. Blonďavých a nepoddajných.

„N-nič,“ vyjachtala som nakoniec a niekoľko ráz zažmurkala, „len som... nová.“

„Tak v tom prípade ti radím, bež ako o život,“ povedali vlasy, potom sa ku mne načiahla ruka a pomohla mi vstať zo zeme. Tvár, ktorú som konečne zbadala, mala zmätený výraz a veľké tmavé obočie, silne kontrastujúce s vyblednutými vlasmi a svetlomodrými očami.

„A čo si urobil ty?“ opýtala som sa a ostražito si ho prezrela.

„Ja?“ Položil si ruku na srdce, akoby som ho bodla. „Prečo si myslíš, že som niečo urobil?“

Jeho oči žiarili a intuícia mi vravela, že mu nemám veriť. „To si nemôže človek len tak zdriemnuť v kancelárii dekana? Páči sa mi vôňa jeho kníh viazaných v koži.“ Kútiky úst sa mu zdvihli do takmer nebadateľného úškrnu.

„Och, dobre, Oliver, si tu,“ povedal dekan Hammer, keď sa došuchotal dnu, vyzliekol si sveter a zavesil ho na vešiak na dverách. Bol to zavalitý štyridsiatnik, no vyzeral staršie. Niet divu, keď musel robiť poriadky so študentmi, ako bol Oliver. Na očiach mal okuliare s drôteným rámom a oblečené dokonale padnúce nohavice.

„Áno, pane,“ povedal Oliver, posadil sa na sedačku a uvoľnene si položil ruku na opierku. „Tak strašne si mi chýbal, Rupert. Nevedel som sa dočkať, kedy ťa uvidím.“

„Ale vedel,“ odvetil dekan Hammer a sadol si na veľký písací stôl zaprataný stohmi papierov. „Si tu preto, lebo za nejakých záhadných okolností si sa dostal do problémov ešte pred tým, ako sa vôbec začal školský rok.“

„Je to len taký malý prečin,“ povedal Oliver a zagúľal očami.

„Zaplatiť inému študentovi za jeho registračné číslo auta a prilepiť ho na svoje vlastné vozidlo, pretože tvoje sme ti minulý semester odobrali, nepovažujem za až taký malý prečin.“

„Za to ma nemôžete viniť,“ prosíkal Oliver, „ako mám chodiť na obed? Chcete, aby som zomrel od hladu?“

„Mám jeden šialený nápad. Čo keby si šiel do jedálne?“ povedal dekan s kamennou tvárou.

„Rupert, ak by som mal tráviť dni, dokonca celé dni, v tejto klaustrofobicky pôsobiacej pekelnej diere, nezaplatil by som niekomu za registračné číslo, zaplatil by som mu, aby ma tým autom prešiel.“

Pri slovách „pekelnej diere“ sa dekan naštval a zrazu si uvedomil moju prítomnosť.

„A ty si kto?“ opýtal sa ma.

„Alice Baxterová Rowová,“ predstavila som sa, „ale mám radšej, keď ma volajú len Alice Rowová, ak vám to nebude prekážať. Môžem počkať vonku...“

„Nehýb sa, Alice,“ prikázal mi dekan, „to ty tu máš dohodnuté stretnutie. Vitaj na našej škole, mimochodom. A čo sa týka teba, Oliver, nemôžem ťa dočasne vylúčiť, lebo viem, že práve v to dúfaš. Po zvyšok dňa neopúšťaj areál školy, inak nájdem spôsob, ako dosiahnuť, že tu budeš musieť aj spávať. Disciplinárne opatrenia vyvodím až po tom, ako sa porozprávam s tvojimi rodičmi.“

Oliverove modré oči takmer sčerneli. „Veľa šťastia,“ zašepkal a odkráčal von z miestnosti.

„Alice,“ povedal dekan, keď sa dvere za mladíkom zabuchli.

„Sadni si. Musím sa ti ospravedlniť za Olivera. Prisahám, že je veľmi neobvyklé nájsť na našej škole takých rezignovaných študentov.“

„To je v poriadku,“ mykla som plecom a sadla si, „vlastne bol celkom zábavný.“

Dekan sa zamračil. „Dúfam, že nie príliš zábavný. Ešte si tu len desať minút. Nechcem, aby si sa zamiešala do nesprávneho davu. Keď už hovoríme o...“ Rozprával s takou vážnosťou. Nebol mrzutý, ale bol to človek, ktorý netoleroval žiadne hlúposti.

A je to tu, pomyslela som si. To je tón, na ktorý som bola zvyknutá odmala. Varovný tón. „Máš pred sebou ohromné možnosti, Alice.“

„Hovoríte presne ako môj otec,“ podotkla som trochu podráždene.

No dekan Hammer akoby ma ani nepočul. „Tvoje známky sú skvelé,“ pokračoval, kým si listoval v mojej zložke, „no trochu ma znepokojujú odporúčania od tvojich učiteľov.“

Zahryzla som si do líca. „Predpokladám, že sa tam píše o mojom sústredení sa.“

„Predpokladáš správne,“ odvetil. „Všetci tvoji učitelia spomínajú rovnaké slovo. Potenciálna. Všetci sa zhodujú v tom, že tak trochu ,ulietavaš‘.“ Pri slove ulietavaš urobil vo vzduchu úvodzovky. „Ak si budeš úplne istá tým, čo chceš, tak neexistujú žiadne limity v tom, čo by si mohla dosiahnuť.“

Vedela som, čo chce odo mňa počuť. Že som pripravená! Že viem, kam chcem ísť na výšku a kým chcem byť, a čo chcem, aby mi vyryli na náhrobný kameň. Ale nebola som a nevedela som.

Po mojom tvrdohlavom mlčaní si dekan odkašľal.

„Takže čo máš prvé v rozvrhu?“ opýtal sa milo.

„Sociálnu psychológiu s pánom Levym,“ odvetila som, keď som si pre istotu dvakrát skontrolovala rozvrh.

„Dobrý výber. Som si istý, že sa ti tam bude páčiť.“ Vstal a otvoril dvere. Uvedomila som si, že som ho nevidela ani raz sa usmiať. „A pamätaj si, Alice, sme tu pre teba. Chceme, aby si z tejto školy vyťažila čo najviac.“

„Ďakujem.“ Potriasla som mu ruku a hneď ako sa za mnou zatvorili dvere, prevrátila som oči.

„Bolo to také zlé?“ opýtal sa ma Oliver. Sedel navrchu stola v čakárni, akoby to bol kuchynský ostrovček, vedľa starodávne vyzerajúcej recepčnej, ktorá sa snažila tváriť seriózne.

„Čo tu ešte robíš?“ opýtala som sa.

Zoskočil zo stola. „Kecám s Robertou, mojou jedinou láskou, samozrejme.“ Mrkol na ženu za stolom. „Neboj sa, Roberta, Alice o našej zakázanej afére nikomu nepovie. Je tu nová, takže tu aj tak nikoho nepozná.“ Roberta namiesto odpovede len pokrútila hlavou.

„Dovoľ mi odprevadiť ťa na prvú hodinu,“ ponúkol sa Oliver.

*

„Niekto vyzerá šťastne, že je prvý deň v škole,“ vyhlásil pán Levy, keď som vošla do dverí s nápisom Psych 201.

„Ty musíš byť Alice. Tieto decká som mal minulý polrok na hodinách úvodu do psychológie a ty si jediná, koho tu nespoznávam. Vlastne okrem Kevina MacIntirea, ktorý očividne strávil celé leto jedením sladkých cereálií.“

Poslednú vetu povedal potichu a naklonil sa dopredu s rukami vo vreckách. Bolo to tajomstvo medzi nami dvoma, zatiaľ čo zvyšok triedy sa naďalej usádzal. Pán Levy bol očividne mladý „pohodový“ učiteľ, ktorý má u študentov „rešpekt“. Mal na sebe džínsy a olivovozelený sveter na gombíky. A zdalo sa, že je dosť sebavedomý.

„Vieš, čo to znamená, však?“ pokračoval pán Levy. „Budeš sa musieť predstaviť skupine. Alice? Už som stratil tvoju pozornosť?“

Áno, stratil. Úplne som ho prestala počúvať. A prestala som aj dýchať. Spomenula som si, ako mi raz mama písala v liste o hadovi mornárovi nosatom, ako ledva unikla pred jeho uhryznutím. Je to had, ktorý sa bežne vyskytuje na pobrežiach Madagaskaru a má v zuboch dosť jedu na to, aby zabil päť ľudí jediným uhryznutím. A svoju obeť dokáže paralyzovať jediným úderom. Ale neumriete hneď. Len tam ležíte a viete, že koniec je blízko, a nedokážete sa pohnúť. A práve tak som sa vtedy cítila. Úplne a totálne paralyzovaná, len s tým rozdielom, že mi srdce narážalo do rebier.

Pretože rovno vo dverách do triedy stál a pozeral na mňa Max.

Môj Max.

Max z mojich snov.

Môj Max, ktorý neexistoval.

Už si sa totálne zbláznila, pomyslela som si. Len si ho predstavuješ.

No vtom sa niekto nahrnul do dverí, vrazil Maxovi do pleca a zhodil mu knihy na zem. Naklonila som sa, aby som mu pomohla pozbierať ich, no rýchlo ich zdrapil, vyhýbajúc sa pritom môjmu pohľadu, a išiel si hľadať miesto na sedenie.

Okej, takže to nie je vidina, povedala som si. Možno je to jeho dvojník. Pretože v žiadnom prípade sa nemohol volať...

„Max!“ zakričal naňho pán Levy žartom. „Dúfam, že na futbalovom ihrisku nám túto sezónu ukážeš lepšiu koordináciu. Vitaj späť, chlapče.“

Max zdvihol pohľad len na tak dlho, aby sa na učiteľa uškrnul, potom si sadol a zízal na svoju učebnicu, akoby to bola bomba, ktorá môže každú chvíľu vybuchnúť.

„Takže, Alice, sme pripravení na to intro, či čo?“ opýtal sa ma učiteľ.

Celá trieda stíchla a hľadela na mňa. Vrátane chlapca mojich snov, ktoré sa práve stali realitou.

Table of Contents

Start

* 28. AUGUSTA *

1 Múzeá sú na navštevovanie, nie na bývanie

2 Jed mornára nosatého