Luckiest Girl Alive

Text copyright © Jessica Knoll, 2015

Translation © Jaroslava Novotná, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-024-5

ISBN mobi 978-80-7565-025-2

Všem TifAni FaNelliovým na světě.

Já vím.

KAPITOLA 1

Zkoumavě jsem si prohlížela nůž ve své ruce.

„To je Shun. Zkuste a uvidíte, že je o hodně lehčí než Wüsthof.“

Bříškem prstu jsem se lehce dotkla té zázračné čepele a ozkoušela ostří. Rukojeť měla být odolná vůči vlhku, ale když jsem ji uchopila, dlaň se mi nepříjemně zpotila.

„Myslím, že tento typ je pro vás ideální, vzhledem k vaší konstituci. Jste tak–“

Zvedla jsem oči k prodavači a čekala, až vysloví to slovo. Slovo, které malým holkám dělá tak dobře, „hubená“. „Droboučká.“ Usmál se, jako bych měla být polichocena. Mohl říct štíhlá, subtilní, půvabná – kterýmkoliv z těch lichotivých slov by mě odzbrojil.

V mém zorném poli se objevila jiná ruka, s pletí o několik odstínů světlejší, a sáhla po rukojeti. „Můžu ho zkusit?“

Zvedla jsem zrak: můj snoubenec. To slovo mě znepokojovalo, ale ještě větší znepokojení ve mně budil výraz, jenž byl jeho pokračováním. Manžel. To Slovo, při jehož vyslovení se mi sevřely útroby v těle, jako by někdo utáhl tkanice korzetu a mně se sevřelo hrdlo v panické hrůze. Mohla jsem se také rozhodnout úplně jinak. Mohla jsem mu tu čepel z nerezové oceli (asi bych vybrala Shun, ten se mi líbil víc) zapíchnout do břicha, až by zajela to těla jako do másla a prodavač by to okomentoval stručným a decentním „Ó!“ Na rozdíl od maminy s usopleným děckem, co stála za ním, ta by ztropila virvál. Nebezpečná kombinace nudy a touhy konečně něco zažít, už ji vidím, jak s uslzenými lícemi líčí ten útok reportérům, až se začnou srocovat na místě činu. Honem jsem nůž vrátila, dřív než se mé tělo připraví k útoku, dřív než se mé tělo vrhne vpřed, řízené jakýmsi vnitřním autopilotem.

„Jsem nadšený,“ prohlásil Luke, když jsme vyšli z domácích potřeb Williams-Sonoma na Devětapadesáté ulici s ledovým větrem z klimatizace v zádech. „A ty?“

„Ty sklenice na červené víno se mi moc líbily.“ Propletla jsem prsty s jeho, abych mu ukázala, že to myslím opravdu vážně. Nesnáším servisy. Takže to máme šest dezertních talířků, čtyři salátové talíře a osm jídelních. Z téhle porcelánové rodinky nikdy pořádný servis nebude. Budou trucovitě dřepět na kuchyňském stole a Luke vždycky řekne, abychom si pořídili nové, a já vždycky odseknu „ještě ne“, až jednoho dne, dlouho po svatbě, v náhlém pohnutí mysli sednu na metro a rozjedu se do města a pak jako velká voda vtrhnu do domácích potřeb Williams-Sonoma, jen abych zjistila, že vzor Louvre, který jsem si před lety vybrala, se už nevyrábí. „Co kdybychom zašli na pizzu?“

Luke se zasmál a přitiskl se k mému boku. „Až tak?“

Má ruka v jeho dlani strnula. „To je tím pohybem na čerstvém vzduchu. Mám hlad jako vlk.“ Byla to lež. Ještě pořád mi bylo nevolno z tlustého sendviče Reuben, růžového a přeplácaného jako kýčovité svatební oznámení.

„Co třeba k Patsy’s?“ Tvářila jsem se, jako by mě to právě teď napadlo, i když ve skutečnosti jsem se ve své mysli už dlouho zabývala představami o nádherně vláčném sýru táhnoucím se v dlouhých vláknech, které se ovšem nepřetrhnou, takže nakonec budu muset sebrat i kus mozzarelly z vedlejšího dílku pizzy. Tenhle vlhký sen mě pronásledoval už od minulého čtvrtka, kdy jsme se rozhodli, že následující neděle bude oním dnem, kdy zveřejníme náš seznam svatebních přání. („Tif, lidi už se mě ptají.“ – „Já vím, mami, už na tom děláme.“ – „Vždyť svatba bude už za pět měsíců!“)

„Nemám moc hlad,“ Lukova ramena se napřímila, „ale jestli opravdu chceš….“ S Lukem je fakt sranda.

Dál jsme se drželi za ruce. Přešli jsme Lexington Avenue, uhýbali před smečkami dlouhonohých žen v bílých bermudách a zdravotních sandálech, třímajících papírové tašky s poklady ukořistěnými v obchodě Victoria’s Secret na Páté Avenue, kde mají to, co se v Minnesotě nedá sehnat, před kavaleriemi děvčat z Long Islandu s pásky gladiátorek ovíjejících se kolem jejich medově zlatých lýtek jako kožené liány.

Dívaly se na Luka. Dívaly se na mě. Bylo jim to jasné. Pracovala jsem tvrdě a odhodlaně, abych se jim stala rovnocennou soupeřkou. Stát se Carolyn pro svého JFK Jr. Odbočili jsme doleva a kráčeli po Šedesáté ulici, a pak zahnuli za roh doprava. Bylo teprve pět odpoledne, když jsme překročili Třetí avenue a dorazil ke stolkům před restaurací, prostřeným a opuštěným. Ti legrační Newyorčané ještě stále seděli u brunche. Bývala jsem jednou z nich.

„Venku?“ zeptala se hosteska. Přikývli jsme, ona mrskla na prázdný stůl dva jídelní lístky a pokynula nám, že si můžeme sednout.

„Mohla bych dostat sklenici Montepulciana?“ Hosteska pohoršeně zvedla obočí a já si dokázala představit, co si myslí – to je práce servírky – ale jen jsem se na ni sladce usmála: Vidíš, jak jsem milá? A jak ty se chováš hloupě? Měla by ses za sebe stydět.

Obrátila zrak k Lukovi. „A vy?“

„Jenom vodu.“ A když odešla: „Jak můžeš pít červené, když je takové vedro.“

Pokrčila jsem rameny. „Bílé se nehodí k pizze.“ Bílé bylo vyhrazeno pro ony večery, kdy jsem se cítila lehká, hezká. Kdy jsem věděla, že můžu ignorovat porci těstovin na jídelníčku. Jednou jsem do The Women’s Magazine napsala radu: „Vědci zjistili, že akt zavírání jídelního lístku poté, kdy jste si vybrali určitý pokrm, zvyšuje pocit uspokojení nad vlastní volbou. Takže má rada zní: honem si vyberte restovaného platýse a hned sklapněte menu, dřív než si začnete oční sex s penne à la vodka.“ LoLo, moje šéfka, podtrhla ten „oční sex“ a připsala poznámku „super“. Bože, nesnáším restovaného platýse.

„Tak, co ještě zbývá?“ Luke se opřel v židli a spojil dlaně v týle, jako by chtěl dělat sklapovačky, a ve své bezelstnosti si vůbec neuvědomoval, co touhle větou může způsobit. Cítila jsem, jak se mi hnědé oči nalévají jedem, věděla jsem, že ho musím rychle zneutralizovat.

„Spousta věcí.“ Vypočítávala jsem na prstech: „Papírnictví – to znamená pozvánky, jídelníčky, program, jmenovky na stůl, všechny ty věci. Musím sehnat někoho, kdo mi udělá vlasy a make-up, a vybrat družičkovské šaty pro Nell a děvčata. A musíme ještě jednou do té cestovky – fakt nechci jet na svatební cestu do Dubaje. Jasně, já vím,“ zvedla jsem ruce na obranu dřív, než mohl Luke něco říct, „nemůžeme se celou dobu plácat na Maledivách. Válení na pláži se brzy omrzí. Co si zajet na pár dní do Londýna nebo do Paříže, až se budeme vracet?“

Luke se zatvářil soustředěně a kývl. Na tváři měl pihy po celý rok, ale vždycky v půlce května se mu rozlezly po celém obličeji až na spánky, kde zůstanou až do Díkůvzdání. Tohle bylo moje čtvrté léto s Lukem a já to pozorovala každý rok, sledovala jsem, jak se tím pohybem na zdravém vzduchu při běhání, surfování, golfu nebo kiteboardingu ty zlaté tečky na jeho nose nekontrolovatelně rozmnožují jako rakovinné buňky. Nějaký čas mě k tomu také nutil, chtěl, abych sdílela jeho nezdravý zájem o pohyb, endorfiny, využít dne. Ani kocovina mu nemohla pokazit tu jeho zdravou chuť do života. V sobotu jsem si nařizovala budík na jednu hodinu odpoledne, což Luke považoval za rozkošné. „Ty můj drobku, potřebuješ hodně spát,“ říkával a pak do mě odpoledne jemně šťouchal, abych se probudila. „Drobek,“ další slovo, které se mi protiví, když se mluví o mém těle. Jak to mám udělat, aby říkali, že jsem „hubená“?

Nakonec jsem mu to řekla přímo. Není to tak, že bych potřebovala nadměrné množství spánku, je to proto, že nespím, když si myslíte, že spím. Je pro mě nepředstavitelné, že bych se oddala tomu stavu nevědomí ve stejnou dobu, kdy do spánku upadnou ostatní. Dokážu spát – opravdu spát, nemyslím ten odpočinek se sevřenými rty, kterým jsem se naučila žít během týdne – jen tehdy, když slunce vybuchuje z Freedom Tower a donutí mě přesunout se na druhou stranu postele, a já slyším Lukovo šramocení v kuchyni, když dělá omelety z vaječného bílku, a sousedi se hádají o tom, kdo už konečně vynese ten koš. Banální, každodenní připomínky, že život je tak nudný, že to prostě nikomu nemůže nahánět hrůzu. Ty vzdálené dozvuky v mých uších, to je to, když spím.

„Měli bychom se každý den zaměřit vždycky na jednu věc,“ uzavřel to Luke.

„Luku, já dělám každý den tři věci.“ V mém hlase zazněla nechtěná úsečnost. Měla bych dělat každý den tři věci, ale místo toho sedím u počítače jako tupan a biju se do hlavy, že nedělám každý den tři věci, jak jsem si slíbila. Došla jsem k jedinému poznání, a sice že tohle zabere mnohem víc času a nervů, než když krucinál dělám ty tři věci za den, a tudíž mám nárok mít vztek.

Pomyslela jsem na tu jedinou věc, které jsem opravdu věnovala hodně energie. „Víš ty vůbec, kolik jsem měla práce s těmi pozvánkami?“ Tu ženu v papírnictví – nějakou Asiatku, hotový věchýtek, jejíž nervózní tik mě přiváděl k zuřivosti – jsem přímo zavalila otázkami: Nebude to vypadat lacině, když nechám text pozvánek vytisknout hlubokým tiskem, ale na vizitky RSVP jen obyčejným? Všimne si toho někdo, když použijeme na obálky okrasné kaligrafické písmo, ale text bude jen obyčejným tiskacím? Děsilo mě, že musím dělat rozhodnutí, která mě mohou prozradit. Bydlím v New Yorku už šest let a pořád ještě si připadám jako studentka prodlouženého studia v magisterském oboru „kterak působit jako velkoměstská dívka znalá světa“, která si nemusí dělat starosti s financemi. V prvním semestru jsem se naučila, že sandály Jack Rogers, za mých vysokoškolských let předmět neskonalé úcty, přímo volají: „Moje školička společenských věd bude navždy středem mého vesmíru!“ Pak se přede mnou objevily nové obzory a mé zlaté, stříbrné a bílé sandálky skončily ve stoupě. A taky kabelečky Coach (fujky). Následně jsem došla k prozření, že Kleinfeld, jenž se zdál tak luxusní, prostě newyorská klasika, ne-li přímo instituce, je ve skutečnosti laciná fabrika na svatební šaty dobrá akorát tak pro „mosťáky a tuneláky“, tedy všechny ty vidláky, kteří musejí na Manhattan dojíždět po mostě nebo tunelem. Já osobně jsem zvolila malý butik v Meatpacking District, s pečlivě rozvěšenými šaty značek Marchesa, Reem Acra a Carolina Herrera. A všechny ty šeré, přeplněné kluby s udělanými vyhazovači ve dveřích, za kterými divoce křepčí davy ve svižném rytmu DJ Tiësta? Takhle velkoměšťáci, kteří si váží sami sebe, pátky netráví. Ne, my místo toho zaplatíme šestnáct dolarů za talíř frisée a spláchneme to vodkou se sodou v zapadlém baru v East Village, ve škrpálech Rag Rag & Bone za 495 dolarů.

Měla jsem šest pohodových let na to, abych se dostala tam, kde jsem teď: zazobaný snoubenec, pravidelné návštěvy ve špičkové restauraci Locanda Verde, nejnovější kabelka Chloé zavěšená na zápěstí (Céline to sice není, ale aspoň nejsem tak ubohá, abych se producírovala s nějakou monstrózní vuittonkou, jako by to byl osmý div světa). Šest let, to je spousta času na sebezdokonalování. Naučit se v tom chodit. Ovšem plánování svatby, to je jiný level, a já se do dalšího studia pustila s velkou vervou. To se takhle v listopadu zasnoubíte a pak máte jeden měsíc na studium materiálů, abyste zjistili, že ta stodola v Blue Hill, kde jste oddavky původně plánovali, absolutně nepřipadá v úvahu a že ty hospody předělané ze starých bankovních budov, kde po vás chtějí dvacet tisíc dolarů za večer, jsou děsnej opruz. Dva měsíce pak potíte krev nad svatebními magazíny a blogy, radíte se s homosexuálními kolegy v redakci The Women’s Magazine, abyste nakonec došli k poznání, že svatební šaty bez ramínek jsou naprosto mimo. A pak už máte tři měsíce do finiše a musíte najít fotografa, který nemá ve svém portfoliu nevěsty s kačením ksichtem (je to těžší, než byste čekali), sháníte šaty pro družičky, které nesmějí vypadat jako šaty pro družičky, plus floristu, který vám zajistí sasanky mimo sezonu, protože – proč? Protože pivoňky jsou naprostá amatérština. A stačí jeden špatný úkrok stranou a každý pod tím pečlivě naneseným samoopalovacím krémem uvidí tu lacinou pindulínu, která neví, že slánka i pepřenka se podle bontonu podávají společně. Myslela jsem, že v osmadvaceti už nebudu muset nic předstírat, že už budu mít pokoj. Ale je to věčný boj.

„A ještě pořád jsi mi nedal adresy pro kaligrafku,“ vyčetla jsem mu, ale v duchu mě těšilo, že budu mít víc času na mučení té lekavé papírnice.

„Pracuju na tom,“ vzdychl Luke.

„Musíme jim to zadat do konce týdne, jinak nám to nevytisknou včas. Už ti o to říkám měsíc.“

„Neměl jsem čas!“

„A já ho asi mám?“

Hašteření. To je mnohem protivnější než pořádně vášnivá hádka, při níž létají talíře a pak si to rozdáme v kuchyni na zemi a mně zůstane na zádech vzor Louvre z rozmláceného nádobí. Ovšem málokterý muž by asi pocítil potřebu strhat z vás šaty, když ho informujete, že nechal v toaletě plavat osamělé lejno.

Zatínala jsem prsty; kéž bych tak mohla vypudit z těch prstů vztek, tak jako Spiderman vystřeluje pavučinu. Tak to řekni. „Promiň,“ nabídla jsem svůj želný vzdech jako zástavu. „Jsem jen fakt unavená.“

Jako by nějaká neviditelná ruka smazala z Lukovy tváře rozmrzelost. „Proč nejdeš k doktorovi? Ať ti napíše Stilnox nebo něco.“

Přikývla jsem a tvářila se, že nad tím nápadem uvažuju, ale prášky na spaní, tím si jen člověk zadělá na návyk. A pak se stává ještě víc zranitelným. Já potřebovala něco jiného: vrátit se v našem vztahu o dva roky zpět, krátký odklad trestu, když ležím propletená s Lukovými údy a noc přede mnou uniká a já necítím potřebu se za ní hnát. Těch pár chvil, kdy se probudím a zjistím, že i když spí, Lukova ústa se v koutcích zvedají vzhůru. Lukova dobrosrdečnost byla jako sprej proti hmyzu, který jsme rozstřikovali v letním domě jeho rodičů na ostrově Nantucket, tak mocný, že zastrašil ty obavy, ten pocit, znepokojivě všudypřítomný, že se stane něco zlého. Ale někde cestou – no, asi tak v době, kdy jsme se před osmi měsíci zasnoubili, mám-li být upřímná – se ta nespavost vrátila. Začala jsem Luka odstrkovat, když se mě v sobotu ráno snažil probudit, abych si šla zaběhat na Brooklynský most, něco, co jsem poslední tři roky dělala skoro každou sobotu. Luke není žádné patetické štěně, pokud jde o lásku – vidí tu regresi, ale jakýmsi zázrakem ho to ke mně poutá ještě pevněji. Jako kdyby to pro něj byla výzva, vrátit mě do původního stavu.

Nejsem žádná chrabrá heroina, prohlašující, že si není vědoma své tklivé krásy a osobitého šarmu, ale byla doba, kdy jsem se opravdu podivovala, co na mně Luke vidí. Jsem hezká – musím na tom makat, ale základní materiál tu je. Jsem o čtyři roky mladší než Luke, což není tak skvělé jako třeba osm let, ale i tak. Také mám ráda „neobvyklé“ věci v posteli. Ačkoliv Luke a já máme velmi rozdílnou představu o tom, co je „neobvyklé“ (on: dělat to na pejska a tahání za vlasy, já: elektrické šoky do kundy a roubík v puse, abych neřvala), podle jeho norem je náš sexuální život pestrý a uspokojivý. No tak jo, jsem si vědoma toho, co na mně Luke vidí, ale ve městě je plno barů, kde se to přímo hemží holkama jako já; milé přirozené blondýnky, které se rády spustí na všechny čtyři a hází culíkem, stačí říct. Takové ty Katky, které strávily dětství v hezkém domku z červených cihel a bílými okenicemi, tak jako já. Ale nějaká Katka nikdy nemůže poskytnout Lukovi to, co já, a v tom to vězí. Umím se zaříznout do dokonale začištěných švů Lukova života hvězdného quarterbacka, a jako rezavá čepel prolezlá bacily bych ho klidně mohla rozpárat na cáry. A jemu se líbí ta hrozba, ta možnost, to nebezpečí, které ze mě cítí. Ale ve skutečnosti nechce poznat, co dokážu, nechce vidět ty rozchlípené rány, které bych uměla působit. Převážnou dobu našeho vztahu jsem jen zkusmo škrábala po povrchu, experimentovala, jak moc můžu přitlačit, než začne téct krev. Už mě to začíná unavovat.

Ta velmi milá hosteska přede mě prudce postavila sklenici s vínem. Rubínově rudá tekutina se přelila přes hranu a kolem dna se rozlila skvrna jako po střelné ráně.

„Prosím!“ zašvitořila a věnovala mi svůj nejzlomyslnější úsměv, tak ohavný, že se vymykal všem měřítkům.

No prosím, máš to mít, opona jde vzhůru: „Och,“ vyjekla jsem. Zaklepala jsem si prstem na přední zuby. „Kus špenátu. Tady.“

Slečna si připlácla dlaň na ústa a zrudla po kořínky vlasů. „Díky,“ zamumlala a odplížila se pryč.

Lukovy oči se v líném podvečerním slunci zmateně leskly jako dva blankytné kotouče. „Vždyť v těch zubech nic neměla.“

Pomalu a s rozmyslem jsem se naklonila nad stůl a usrkla víno z plné sklenice, opatrně, bych si nepocintala bílé džíny. Nikdy si nezačínejte s bohatou bílou mrchou v bílých džínách. „Ne, neměla. Ale nemá mě srát…“

Lukův smích byl jako ovace vestoje. Užasle potřásl hlavou. „Ty jsi ale pěkně zlomyslná, víš to?“

„Ta floristka si počítá plat od hodiny, včetně úklidu po svatbě. Musíš s ní dojednat nějakou fixní částku za celou svatbu.“ Pondělí ráno. Samozřejmě jsem musela jet výtahem s Eleanor Tuckermanovou, za svobodna Podalski, redaktorkou The Women’s Magazine, která – když zrovna od devíti do pěti neparazitovala na mém talentu – se stavěla do role autority v záležitostech svatby a etikety s tím související. Eleanor se vdávala před rokem a toto téma se stalo nedílnou součástí veškerých diskusí, s vážností a úctou, s jakou se mluví o jedenáctém září nebo o smrti Steva Jobse. Obávám se, že to bude pokračovat, dokud do toho nevlítne a neporodí příští národní poklad.

„To myslíš vážně?“ Svá slova jsem zdůraznila polekaným vyjeknutím. Eleanor je o čtyři roky starší, v redakci zastává pozici zvanou odpovědný redaktor a já jí musím předkládat ke schválení své výtvory. Potřebuju, aby mě měla ráda, a to nedá moc práce. Na takové stačí jen hezky vykulit oči, nevinný pohled kolouška Bambiho, a uctivě žadonit o střípek jejich moudra.

Eleanor přikývla, smrtelně vážná. „Pošlu ti e-mailem naši smlouvu, abys věděla, co máš dělat.“ A taky abys věděla, jaký jsme za to utratili majlant, opomněla dodat podstatnou část svého sdělení.

Zbožně jsem vzdychla: „To bys mi strašně pomohla, Eleanor,“ a vycenila jsem své nedávno vybělené zuby. V kabině to cinklo na znamení mého vysvobození a dveře se otevřely.

„Přeji vám dobré ráno, slečno FaNelliová.“ Clifford koketně zamával řasami. Eleanor se nedostalo ničeho. Clifford byl recepční v The Women’s Magazine už jednadvacet let a měl rozmanité, absurdní důvody nenávidět většinu osob, které kolem něho každý den prošly. Eleanořiným zločinem bylo to, že je příšerná, a také jistá událost související se sušenkami. O tom, že jsou v redakční kuchyňce sušenky, byl Clifford zpraven e-mailem, a jelikož nemohl nechat telefony bez dozoru, přeposlal zprávu Eleanor a požádal ji, aby mu jednu sušenku přinesla, a k tomu kávu s takovým množstvím mléka, aby změnilo barvu kávy na velbloudí hněď. Eleanor se v té chvíli nacházela na schůzi a v době, kdy si e-mail přečetla, bylo po sušenkách. Ale i tak mu přinesla jeho vzácnou kávu velbloudího odstínu, jenže Clifford nad ní ohrnul nos a od té doby s ní promluvil sotva pět slov. „Tu poslední nejspíš snědla nějaká tlustá kráva, jen aby mi ji nemusela dát,“ zasyčel mi do ucha po tom „incidentu“. Neznám nikoho, kdo by vypadal anorektičtěji než Eleanor. Smíchy jsme se div neváleli po zemi.

„Dobré ráno, Clifforde,“ mávla jsem vzletně rukou a z mého zásnubního prstýnku pod zářivkami zasršely blesky.

„Páni, ta sukně,“ hvízdl Clifford a pochvalně si změřil úzkou koženou sukni číslo dvě, do které jsem se narvala i po té včerejší sacharidové katastrofě. Ten kompliment patřil stejně tak mně jako Eleanor. Clifford rád předváděl, jaký umí být slaďouš, když si to s ním nerozházíte.

„Díky, fešáku.“ Otevřela jsem Eleanor dveře.

„Kašpar,“ zavrčela, když procházela dveřmi, dost hlasitě, aby to Clifford slyšel. Podívala se na mě a čekala, co udělám. Když ji budu ignorovat, pěkně si to zavařím. Když se zasměju, zradím Clifforda.

Rozhodila jsem ruce. Dala jsem si záležet a zalhala jsem: „Oba vás zbožňuju.“

Když se dveře zavřely a Clifford nás už nemohl slyšet, řekla jsem Eleanor, že jdu dolů na pohovor s uchazečkou. Mám jí vzít něco k jídlu nebo magazín ze stánku, až tam budu?

„Tyčinku King a nový GQ, jestli budou mít,“ odpověděla Eleanor. Bude se v té věci nimrat celý den. Jeden oříšek k svačině, jedna sušená brusinka k obědu. Ale věnovala mi vděčný úsměv a to bylo mým cílem, samozřejmě.

Takové ty e-maily s předmětem „Mohla bych vás pozvat na kávu?“ většina mých kolegů automaticky okamžitě smaže. E-maily napsané snaživými dvaadvacítkami, vyplašenými a současně až nezdravě sebejistými. Holčinami, které vyrostly na seriálu The Hills a myslely si: Až budu velká, chci pracovat v časopise! Všechny jsou vždycky zklamané, když zjistí, že moje práce nemá s módou nic společného („Ani s kosmetikou?“ našpulila jednou jedna rtíky, svíraje na klíně matčinu kabelku YSL jako novorozeňátko). Dělá mi dobře, když je můžu trochu pozlobit. „Jediná výhoda mého zaměstnání je, že si můžete přečíst obtah knihy tři měsíce před vydáním. Co teď právě čtete?“ Barva mizející z jejich tváře vždycky prozradí odpověď.

The Women’s Magazine má dlouhou a pohnutou historii časopisu, v němž se snoubí kultivovanost s nevkusem. Sem tam se vyskytne seriózní žurnalistika, občas si přečtete recenzi uznávaných literárních počinů, články o úspěšných podnikatelkách a ženách ve vůdčích pozicích, které dokázaly prolomit skleněný strop, a k tomu články o palčivých „ženských problémech“ jako třeba antikoncepce a potraty, podané s náležitě zaobalenou terminologií, protože jak říká naše šéfka LoLo: „Muži nechtějí miminko pokaždé, když šukají.“ Jinak řečeno, tohle není ten důvod, proč si The Women’s Magazine kupuje každý měsíc milion devatenáctiletých holek. Mé jméno se s mnohem větší pravděpodobností objeví pod článkem „99 způsobů, jak mu namazat bagetu“ než vedle interview s Valerií Jarrettovou. Naše šéfredaktorka LoLo – šikézní, bezpohlavně vyhlížející ženská, ze které jde strach a hrůza, ale to mi vyhovuje, neboť mám pocit, že má práce je riskantní, a tím pádem důležitá – se tváří, jako by mnou byla znechucená a okouzlená zároveň.

Napřed mě uvrtali do role autorky textů o sexu, nejspíš kvůli tomu, jak vypadám. (Už jsem se naučila schovávat kozy, ale asi vypadám vulgárně od přírody.) Nakonec jsem se v téhle roli upíchla napořád, protože mi to vážně šlo. Psaní o sexu není zase tak snadná věc a docela určitě to nebylo něco, k čemu by se většina redaktorů, pravidelných předplatitelů The Atlantic, vůbec snížila. Jeden jak druhý tvrdí, jak málo toho o sexu ví, jako by se znalost toho, kde máte klitoris, a dělání seriózní žurnalistiky vzájemně vylučovalo. „Co je to BDSM?“ zeptala se mě jednou LoLo. Ačkoliv znala odpověď, škodolibě zalapala po dechu, když jsem jí začala vysvětlovat rozdíl mezi dominancí a submisivitou. Přistoupila jsem na hru. LoLo ví, že za to, že se náš magazín objevuje každý měsíc ve stáncích na prominentních místech, nevděčí profilu zakladatelky propotratové organizace EMILY’s List. Poslední rok se proslýchá, že LoLo pase po místě šéfredaktora The New York Times Magazine, jen co tomu starému vyprší smlouva. „Jsi jediný člověk, který umí psát o sexu zábavným a inteligentním způsobem,“ řekla mi onehdy. „Promysli si to a já ti slibuju, že příští rok touto dobou už nebudeš muset psát o kouření péra.“

Tahle provokativní poznámka dříme v mé mysli už celé měsíce jako vzácný poklad, stejně jako ten lesklý parazit přisátý k mému prstu. Pak jednou přišel domů Luke a oznámil mi, že jeho podnik uvažuje o přemístění kanceláře do Londýna. S tím by se pojilo i významné zvýšení platu, který byl už tak velice pěkný. Nesmíte mě chápat špatně, já bych mileráda jednou žila v Londýně, ale ne na útraty někoho jiného. Luka docela zarazilo, že jsem neprojevila patřičné nadšení.

„Ty se živíš psaním,“ připomněl mi. „Můžeš psát kdekoliv. V tom je to kouzlo.“

Obešla jsem kuchyň kolem dokola a potom pronesla svou řeč: „Ale já nechci být autorka na volné noze, Luku. Škemrat o práci v jiné zemi. Chci pracovat jako redaktorka tady, v New Yorku.“ Ukázala jsem k zemi, přímo tam, kde jsme stáli. Nabrala jsem do dlaní pomyslnou příležitost, ke které jsem měla jen krůček, a zatřásla jimi. „Tohle je New York Times Magazine.“

„Ani,“ Luke mě uchopil za zápěstí a donutil mě připažit. „Chápu, že se chceš dostat z té své škatulky, dokázat všem, že umíš víc než psát o sexu, nebo co já vím. Ale zkus uvažovat realisticky. Budeš pracovat rok, pak si vzpomeneš, že chceš děcko, a potom už se ti nebude chtít vracet do práce. Musíme to brát racionálně. To si mám… máme“ – ach, jak pozorné – „nechat ujít takovou příležitost kvůli chvilkovému vrtochu?“

Vím, že Luke ode mě čeká, že se proměním v Typickou Katku, až dojde na děti. Chtěla jsem prstýnek a svatbu v bílém a hromadu šatů, mám dermatoložku pro zazobané paničky na Páté Avenue, která mi napíchá, co budu chtít, a často zavleču Luka do prodejny ABC Carpet & Home, abych mu ukázala soupravu tyrkysových lampiček a vintage koberečky Beni Ourain. „Ty by se nádherně vyjímaly v hale, co říkáš?“ ptám se vyzývavě a Luke pak obrátí cenovku a předstírá infarkt. Určitě čeká, že ho budu přemlouvat k otcovství, jako to dělají ženušky všech jeho přátel. Pak si bude jakože stěžovat u piva – „ona si přesně plánuje cyklus“ – a všichni se budou horlivě chechtat a jakože mu budou vyjadřovat podporu. Však to známe, co, chlapi. Ale v koutku duše mají radost, že je do toho někdo tlačí, protože by nakonec byli rádi, a kdyby to tak byl chlapeček, a když ne, tak to neva, vždycky je tu ještě dítě číslo dvě, když ona nevyprdne dědice hned napoprvé. Ovšem běda, kdyby je někdo podezíral z podobných tužeb. A takoví jako Luke? Asi nikdy nevěřil tomu, že si jednou poklepá na hodinky a řekne: „Tik tak.“

Problém je v tom, že já nehodlám na někoho tlačit. Děti mě nebaví. Bože, když si představím, že jsem těhotná nebo dokonce rodím, uf. Není to přímo panika, spíš jen taková závrať, zvláštní stav, který se u mě objevil někdy před čtrnácti lety a já měla najednou pocit, že jsem na kolotoči, který uprostřed jízdy někdo vypnul. Jako když zpomaluju a zpomaluju, odmlky mezi slábnoucími údery srdce jsou delší a delší, když projíždím posledními koly svého života. Všechny ty návštěvy u lékaře. Doktoři a sestry, kteří se mě dotýkají – proč se mě dotýkají právě tam? Nahmatali něco? Je to nějaký nádor? Jsem ten typ hysterického hypochondra, který dokáže vytočit i toho nejlaskavějšího lékaře. Už jednou jsem se vyhnula osudu a je to jen záležitost času, chci jim vysvětlit, chci, aby pochopili, že mám proč být neurotická. Vyprávěla jsem Lukovi o těch podivných stavech a snažila se mu vysvětlit, proč si myslím, že bych neměla nikdy otěhotnět, protože bych se prostě hrozně bála. Zasmál se, zabořil mi tvář do šíje a zavrněl: „Jsi tak rozkošná – nemysli teď na děťátko.“ Usmála jsem se na něho. Přesně to jsem si myslela také.

S povzdechem jsem stiskla tlačítko do haly v přízemí a čekala, až se dveře výtahu otevřou. Schůzky s těmi nešťastnicemi jsou pod úroveň mých kolegů, stejně jako je pod jejich úroveň, kdyby měli psát o perineu, ale pro mě je to nepokrytá zábava. V devíti případech z deseti se ukáže, že uchazečka je nejhezčí holka z ročníku s nejlepším šatníkem a největší sbírkou džín značky J Brand. Nikdy mě neunaví ten pohled na protaženou tvář, když spatří mé kalhoty Derek Lam visící na mých bocích proklatě nízko a rozcuchaný chumel vlasů v mém týle. Nervózně si popotáhne pásek vkusných šatů áčkového střihu, ve kterým v tu chvíli vypadá jako matrona, uhladí si pečlivě vyžehlené vlasy a uvědomí si, že to všechno je špatně. Před deseti lety by ve mně taková dívka vyvolávala mučivé komplexy méněcennosti, ale dnes vstávám s jarou náladou a s chutí běžím do práce, abych se na ní mohla vyřádit.

Dívka, se kterou jsem se měla setkat onoho rána, byla pro mě předmětem obzvláštního zájmu. Spencer Hawkinsová – jméno, pro jaké bych zabíjela – studovala na stejné střední škole jako já. Na Bradley. Nedávno promovala na Trinity College (to všechny) a chová ke mně „nesmírný obdiv“ za to, co jsem dokázala „navzdory nepřízni osudu“. Jako bych šukala s Rosou Parksovou nebo co. Ovšem nutno přiznat, že stiskla správný knoflík – já tyhle kecy prostě žeru.

Uviděla jsem ji, hned jak jsem vyšla z výtahu – nakrabacené kožené kalhoty (jestli fejk, tak dost dobrý), které perfektně vyvažovala sněhobílá blůzička, stříbřitě se lesknoucí lodičky a kabelka Chanel zavěšená na předloktí. Kdyby neměla tu medvídkovskou tvářičku, asi bych se otočila na podpatku a dělala, že ji nevidím. Konkurence mi nedělá dobře.

„Paní FaNelliová?“ oslovila mě zkusmo. Bože, už se nemůžu dočkat, až budu Harrisonová.

„Dobrý den.“ Potřásla jsem jí rukou tak urputně, až jí zachřestil řetízek na kabelce.

„Máme dvě možnosti, kam jít na kafe – u stánku prodávají Illy a v kavárně mají Starbucks. Vyberte si.“

„Co chcete vy.“ Dobrá odpověď.

„Starbucks nemůžu vystát.“ Nakrčila jsem nos a obrátila se na patě. Slyšela jsem, jak za mnou rozčileně klape podpatky.

„Dobré ráno, Loretto!“ Vůbec nejupřímnější jsem, když mluvim s dívkou, která tu obsluhuje. Loretta má těžké popáleniny po celém těle – nikdo neví, co se jí stalo – a line se z nich výrazný, zvláštní odér. Když ji loni poprvé zaměstnali, lidé si stěžovali – na ten nevábný puch na tak malém prostoru. Samozřejmě to bylo od firmy šlechetné, že ji zaměstnali, ale nemohli jí najít flek dejme tomu ve středisku zpráv v suterénu? Dokonce jsem zaslechla Eleanor, jak si na to stěžovala kolegyni. Jenomže od té doby, co tu Loretta pracuje, je káva vždycky čerstvá, zásobníky s mlékem stále plné – dokonce i ty se sójovým! – a na pultě jsou pečlivě vyskládaná nejnovější čísla všech časopisů. Loretta čte všechno, co jí přijde pod ruku, šetří na klimatizaci a ušetřené penízky si odkládá do pokladničky na cestování. A jednou ukázala na krásnou modelku v časopise a řekla mi: „Já myslela, že to jste vy!“ Asi má popáleniny i uvnitř krku, protože má hlas drsný jako struhadlo. Strčila mi tu fotku přímo pod nos. „Hned jak jsem ji viděla, řekla jsem si: To je ta moje kamarádka.“ To slovo se mi omotalo kolem krku jako smyčka a jen tak tak se mi podařilo zadržet slzy.

Na tom, že k tomu stánku vodím ta děvčata, si zakládám. „Vy jste psala články do školního časopisu?“ Podepřu si bradu a povzbudivě se na ně usměju, nechám je vyprávět o tom, jaké učinily skandální odhalení, pokud jde o homofobní podtext kostýmu školního maskota, ale jestli pro ně něco udělám nebo ne, to záleží na tom, jak se budou chovat k Lorettě.

„Dobré ráno!“ obdařila mě Loretta zářivým úsměvem. Bylo jedenáct dopoledne a bufet byl prázdný. Loretta si četla Psychology Today. Sklopila časopis a odhalila růžovo-šedo-hnědý patchwork na svém obličeji. „Tam ale prší,“ vzdychla. „Nemám ráda, když prší, ale třeba bude pršet celý týden a pak budeme mít krásný víkend.“

„Jo jo, to je fakt.“ Loretta si moc ráda povídala o počasí. Když prší v její vlasti, Dominikánské republice, lidé tančí na ulicích. Ale tady nikdo netančí, říkala. Tady je déšť špinavý. „Loretto, tohle je Spencer.“ Předvedla jsem svou novou kořist, jejíž půvabný nosík se zřetelně zachvěl. Na tom není nic špatného, člověk těžko zabrání svému tělu, aby reagovalo na pach tragédie. To bych já měla vědět. „Spencer, to je Loretta.“

Loretta a Spencer si vyměnily zdvořilosti. Tato děvčata byla vždycky zdvořilá, ani by je nenapadlo nebýt, ale v jejich chování obvykle bylo něco, co mě varovalo. Některé se ani nesnažily předstírat, že nejsou krávy, když jsme pak osaměly. „Proboha, čím to je cítit,“ řekla jedna a připlácla si ruku na pusu, aby zakryla smích, a spiklenecky se o mě otřela ramenem, jako bychom byly kámošky, které si právě ve Victoria’s Secret nakoupily kupu tang.

„Tady je kafe, tamhle je čaj, poslužte si.“ Vzala jsem kávový kelímek z komínku a napumpovala si do něj černý proud, zatímco Spencer nerozhodně stála za mnou.

„Ten mátový čaj je moc dobrý,“ prohodila Loretta zna-

lecky.

Table of Contents

KAPITOLA 1