.

Black Flags

Vydáno ve spolupráci s Doubleday, imprint The Knopf Doubleday Group,

divize Penguin Random House, LLC.

Copyrigt © Joby Warrick, 2015

Translation © Martin Doleček, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN 978-80-7462-968-6

.

S láskou a vděčností

věnuji Maryanne

.

Přicházím s lidmi, kteří touží po smrti stejně vášnivě, jako vy toužíte po životě.

Chálid al-Valíd (islámský válečník z období sedmého století, Muhammadův společník)

POZNÁMKA AUTORA

Jména některých současných i bývalých důstojníků jordánské zpravodajské služby, s nimiž jsem dělal rozhovory při psaní této knihy, byla kvůli obavám o bezpečí těchto osob po vzájemné dohodě změněna. Na stránkách této knihy jsou pojmenováni prostřednictvím zažitých arabských oslovení zvaných kunija[1], nikoliv tradičními příjmeními.

SEZNAM ZÁKLADNÍCH POSTAV

Abú Musab Zarkáví a jeho vrstevníci

Abú Muhammad Makdísí (vlastním jménem Ásim Muhammad Tahir Barkáví), jordánsko-palestinský duchovní a autor, Zarkávího bývalý spoluvězeň a mentor

Abú Musab Zarkáví (vlastním jménem Ahmad Fadíl Chalájleh), jordánský terorista, zakladatel al-Káidy v Iráku

Abú Ghadíja, syrský zubař, Zarkávího významný spolupracovník a zásobovací odborník

Ajmán Zavahrí, vůdce stěžejní větve al-Káidy, Bývalý zástupce Usámy bin Ládina

Usáma bin Ládin, zakladatel al-Káidy

Islámský stát v Iráku a jeho následovníci

Abú Omar Bagdádí (vlastním jménem Hamid Muhammad Chalil Záví), bývalý člen baasistické strany Saddáma Husajna a vůdce Islámského státu v Iráku mezi lety 2006 a 2010

Abú Ajúb Masrí (vlastním jménem Abú Hamza Muhádžir), egyptský odborník na výbušniny a Zarkávího kolega, který se v roce 2006 stal druhým nejvýznamnějším velitelem Islámského státu v Iráku. Byl zabit při leteckém úderu v roce 2010

Abú Bakr Bagdádí (vlastním jménem Ibráhím Avád Badrí), islámský duchovní a duchovní rádce ISIS, jenž se dostal v roce 2010 k vedení této organizace. V roce 2014 se sám prohlásil za „chalífu“ Islámského státu v Iráku

Abú Wahíb (vlastním jménem Šákr Wahíb Dulajmí), brutální a vlastním mediálním obrazem posedlý velitel ISIS pro oblast provincie Anbár, proslul popravami ší’itských řidičů kamionu a dalších civilistů

Hadži Bakr (vlastním jménem Samír Chlifáwlí), zástupce Abú Bakr Bagdádího a vůdce vojenské rady ISIS

V Jordánsku

Král Abdalláh II., čtvrtý panovník Jordánského hášimovského království

Abú Haitam, vysoce postavený představitel protiteroristického oddělení z jordánského Oddělení všeobecného zpravodajství (GID)

Abú Mutaz, důstojník a pozdější manažer GID, odborník na přesvědčování islamistů k tomu, aby se z nich stali informátoři

Alí Búrzak, představitel GID a legendární vyslýchající, známý jako „Rudý ďábel“

Laurence Foley, diplomat střední úrovně na americké ambasádě v jordánském Ammánu

Sálem bin Suweid, Zarkávího žák, jenž naplánoval atentát na Foleyho

Azmí Džajúsí, džihádista palestinsko-jordánského původu, prodělal výcvik v Zarkávího táboře v afghánském Herátu, plánoval výbuch „špinavé“ bomby v centru Ammánu

Sádžída Rišávíová, v roce 2005 se měla stát sebevražednou atentátnicí při teroristickém útoku na hotely v jordánském městě Ammán

V Iráku

Saddám Husajn, v letech 1979 až 2003 byl prezidentem Iráku

Charles „Sam“ Faddis, jako zpravodajský důstojník CIA působil v Iráku v roce 2003 těsně před tím, než došlo k invazi, nabádal k preemptivnímu útoku na Zarkávího výcvikový tábor

Nada Bakosová, zpravodajský důstojník CIA a hlavní „cílař“, zodpovědný za vystopování Zarkávího

Zajdán Džábirí, sunnitský kmenový vůdce z iráckého města Ramádí

Generál Stanley McChrystal, velitel Společného velitelství speciálních operací, jež zodpovídalo za pronásledování Zarkávího v Iráku

Ziád Karbúlí, irácký celník, jenž figuroval na výplatní pásce al-Káidy v Iráku

Núrí Málikí, ší’itský premiér Iráku v letech 2006 až 2014

V Sýrii

Bašár Asad, syrský prezident

Robert Ford, americký velvyslanec v Sýrii mezi lety 2010 a 2014

Muáz Moustafa, ředitel Krizové pracovní skupiny pro Sýrii, neziskové organizace přinášející informace o zhoršující se situaci v Sýrii

Abú Muhammad Džulání, vůdce skupiny Džabhat an-Nusra (neboli Fronty an-Nusra), syrské odnože Islámského státu v Iráku, založené na konci roku 2011

Kofi Annan, bývalý generální tajemník OSN, ve funkci v letech 1997 až 2006, jenž ve Washingtonu usiloval o zprostředkování syrské mírové úmluvy

Ve Washingtonu

Dick Cheney, americký viceprezident, snažil se získat podporu CIA při prokazování propojení al-Káidy s iráckým režimem

Hillary Clintonová, americká ministryně zahraničí mezi lety 2009 a 2013

Michael V. Hayden, ředitel NSA a ředitel Národního zpravodajství v období vojenské mise proti Zarkávímu, ředitel CIA v letech 2006 až 2009

Frederic C. Hof, zvláštní poradce ministerstva zahraničí pro Střední východ a Sýrii[2] mezi lety 2009 a 2012

Senátor John McCain, předseda senátního Výboru pro ozbrojené složky

Leon Panetta, ředitel CIA v letech 2009 až 2011, od roku 2011 do 2013 byl ministrem obrany

Robert Richer, bývalý vedoucí pobočky CIA v Jordánsku, později se zde stal vedoucím blízkovýchodního odboru a zástupcem ředitele operací

George Tenet, ředitel CIA v letech 1996 až 2004

1 Muž či žena přidává ke svému jménu i jméno svého dítěte. Abdul, který se stane otcem dítěte jménem Hámid, poté bude označován jako Abdul Hámid (tedy něco jako „Abdul, otec Hámida“). Poznámka překladatele.

2 V češtině dochází často k nejednotnému a nesystematickému používání termínů Blízký východ a Střední východ. Vlivem angličtiny (Middle East) se za základní pojem považuje Střední východ, což ale neodpovídá doporučení Slovníku spisovné češtiny, který za Střední východ považuje státy Přední Asie s výjimkou států východního Středomoří, tyto státy jsou pak Blízký východ. Vzhledem k tomu, že jde o stejnou geopolitickou oblast, doporučuje slovník užívat výrazu „Blízký a Střední východ“ nebo diferencovat, o kterou oblast jde. Sýrie jakožto přímořský stát ležící u Středozemního moře tedy není součástí Středního východu. Poznámka redakce.

PROLOG

Ammán, Jordánsko, 3. února 2015

Sotvaže padl soumrak, do hlavní ženské věznice ve městě dorazil příkaz k popravě Sádžídy Rišávíové. Pokyn vydal sám král Abdalláh II., který se vracel ze státní návštěvy ve Washingtonu a byl právě na cestě ze svého soukromého letadla ke královskému soudu v hlavním městě Jordánska. Zaměstnanec soudu zprávu předal ministerstvu vnitra a poté i vězeňskému odboru, kde způsobila malý poprask. Státní popravy představují komplikované záležitosti, vyžadující mnoho kroků, královy požadavky však byly naprosto jasné: ještě než se zítra rozední, bude ta žena stát pod šibenicí.

Ředitel věznice se rychlým krokem vydal do cely, ve které se Rišávíová už bezmála deset let oddávala vpravdě dobrovolné samotce. Vězeňkyně, nyní pětačtyřicetiletá a dávno už ne hubená, trávila většinu času sledováním televize či četbou paperbackového vydání koránu. S nikým se nevídala a bůh ví, jaké myšlenky se jí honily hlavou pod umolousaným vězeňským hidžábem, který stále nosila. Nebyla hloupá, ale i přesto se zdála být naprosto odtržená od čehokoliv, co se kolem ní děje. „Kdy půjdu domů?“ ptávala se státem přiděleného právního zástupce během zřídkavých setkání, k nimž docházelo v měsících poté, co byla odsouzena k smrti. Časem však i tyto vzácné návštěvy nadobro ustaly.

Teď, když se s ní ředitel věznice posadil, aby jí vyložil, že příštího rána bude popravena, Rišávíová jen pokynula hlavou na znamení, že vzkaz pochopila, ale jinak nepronesla jediné slovo. Pokud plakala, modlila se anebo klela, nikdo z věznice o tom neměl ani ponětí.

Že by mohla přijít o život, nepřekvapovalo nikoho. V roce 2006 soudce Rišávíovou odsoudil k trestu oběšením za účast na nejhorším teroristickém útoku, jaký kdy Jordánsko zažilo: tři souběžné bombové útoky na hotely, při nichž zahynulo šedesát lidí, z převážné části hosté svatební oslavy. Ona byla přeživší sebevražedná atentátnice, podivná žena s výrazným obočím, rozpačitě postávající před televizními kamerami s vestou plnou výbušnin, která selhala. Její příběh znal svého času v Ammánu každý. Jak tato pětatřicetiletá neprovdaná Iráčanka přistoupila na sňatek s cizím mužem, jen aby mohli utvořit sebevražedný tým, jak zpanikařila a utekla, jak se zmateně motala severním předměstím v taxíku a dezorientovaná zastavovala kolemjdoucí s dotazy na cestu, zatímco na šatech i botách měla stále výrazné cákance od krve.

Od té doby už ale uteklo necelé desetiletí. Zasažené hotely dávno získaly novou fasádu i jména a Rišávíová se mezitím ztratila v labyrintu jordánského trestního systému. V ženské věznici Džuvaidá na ní visel duch zašlé slávy, jako když na kdysi ceněný kus muzejních sbírek už léta nepadají zvídavé pohledy, ale jen a pouze prach. Lidé v bezpečnostních složkách, kteří už měli něco odslouženo, ji přezdívali „Zarkávího žena“. Byla to výsměšná narážka na nechvalně známého teroristu Abú Musaba Zarkávího, strůjce oněch bombových útoků na hotely. Ti mladší si ji už ovšem skoro nepamatovali.

A potom, v rozmezí jednoho měsíce, se všechno změnilo. Jak se ukázalo, Zarkávího následovníci na Rišávíovou nezapomněli. V průběhu let si tato skupina teroristů prošla vývojem, až se v Jordánsku stala známou pod arabskou zkratkou Da’eš – anglicky ISIS.[3]y

A v lednu 2015 ISIS žádal o vydání Rišáviové.

Požadavek na její propuštění se objevil během vrcholící krize, nejhorší jaká v Jordánsku za poslední roky byla. Stíhací letoun jordánských ozbrojených sil se zřítil v Sýrii a jeho pilota, který nehodu přežil, bojovníci ISIS zajali. Skupina poté odvysílala snímky vyděšeného, téměř nahého pilota, kolem něhož se promenovaly davy rozjařených džihádistů, z nichž někteří se dychtivě sápali na ten úžasný dar, seslaný Alláhem z nebes.

Od královského paláce až po zpravodajské služby se král a jeho poradci s hrůzou připravovali na příchod zpráv ještě horších. Obávali se, že buďto mladého pilota veřejně zavraždí, anebo za něj budou teroristé požadovat nehorázné výkupné.

Věrní svému zvuku, bojovníci ISIS oznámili své rozhodnutí děsivým způsobem. Necelý týden po nehodě se rodině zajatého pilota doma rozezvučel jeho vlastní mobilní telefon. Cizinec na druhém konci promluvil arabsky s iráckým přízvukem a vyslovil jediný požadavek, který si skupina určila.

Chceme zpět svou sestru Sádžídu, řekl volající.

Totožný požadavek se spolu s několika dalšími, které postupně přibyly, opakoval během neustále se měnícího a převážně jednostranného vyjednávání. Veškeré žádosti směřovaly přímo na velitelství muchábarátu[4], jordánské zpravodajské služby, kde všechny končily na stole impozantního sedmačtyřicetiletého brigádního generála, velícího místní protiteroristické jednotce. Dokonce i na poměry zpravodajců jinak známých svou tvrdostí působil Abú Haitam, muž s robustní postavou pouličního rváče a poddajností žuly, trochu jako přízrak. Celé roky válčíval s ISIS v jeho rozličných podobách a proslul i tím, že se mu u výslechu podařilo zlomit několik jeho vrcholných operativců. Dokonce i sám Zarkáví se několikrát ocitl v Haitamově zadržovací cele, podobně jako Sádžída Rišávíová, žena, jejíž osvobození nyní členové ISIS požadovali.

Mimo Jordánsko tento nárok téměř pozbýval smyslu. Rišávíová nejenže neměla žádnou cenu jako bojovník či vůdce, dokonce ani jako symbol nemohla být užitečná. Známá byla pouze díky účasti na jednom jediném teroristickém útoku, a i ten zpackala. Kdepak, žádná Zarkávího žena, vždyť se s mozkem operace ani nestřetla. Pokud by lidé z ISIS její jméno nezmínili, nejspíš by bez většího zájmu v cele dožila a její poprava by zůstala odložená na neurčito, protože by o ni vlastně ani nikdo nestál.

Abú Haitam ovšem chápal. Odvolávat se na Rišávíovou pro teroristy znamenalo přihlásit se ke svým kořenům, odkazovat k dobám, kdy tu nebyl ISIS ani válka v Sýrii, před irácký kolaps, který vedl ke vzniku hnutí. Dokonce do doby, kdy svět ještě ani neznal teroristu jménem Zarkáví. Tenkrát, kdy lidé z muchábarátu usilovali o to, aby tito teroristé nezískali svoji oporu. Jenže selhali – někdy vinou vlastních chyb, nejčastěji však kvůli nepřesnostem ostatních. Teď už se ale Zarkávího džihádistické hnutí stalo samozvaným státem s územními požadavky na dvou jordánských hranicích. A neúspěšná atentátnice Rišávíová tak byla pouze jedním z mnoha starých zářezů, které se ISIS chystal vypořádat.

Vyvoláváním tohoto zapomenutého ducha ISIS přinášel zpět vzpomínky na jednu z nejděsivějších nocí v historii země, na moment vypálený ve vzpomínkách mužů Abú Haitamovy generace – bývalých zpravodajských důstojníků, vyšetřovatelů, ba i lidí, kteří z podřízených pozic dávno postoupili až do vedení muchábarátu. Zarkávímu se už jednou podařilo udeřit přímo v srdci Jordánska. Teď, když získal jordánského pilota, pokoušel se ISIS o to samé.

Tehdy v noci byl Abú Haitam u toho. Pamatuje si na každý detail zločinu, z něhož byla Rišávíová obviněna a za který měla dostat provaz. Pořád má v paměti náladu té noci, pach krve s kouřem i sténavé skučení zraněných.

Nejvíc mu v paměti ulpěly dvě dívky.

Byly to sestřenice, jedna devět, druhá čtrnáct let, a znal i jejich jména – Lina a Riham. Místní děvčata z Ammánu, která se bavila na svatební hostině. Obě oblečené v bílém, s drobnými tvářemi, které byly roztomilé, bledé a naprosto klidné. Jako andílci, pomyslel si.

Dosud na sobě měly téměř stejné krajkované šaty a stylové taneční boty, které na tu velkou slávu dostaly od rodičů. Jako zázrakem neutržily od krku nahoru ani škrábnutí. Když je Abú Haitam uviděl, jak v tom zmatku prvních okamžiků v nemocnici na příjmu leží klidně vedle sebe, přemýšlel, jestli náhodou pouze nespí. Možná že jsou zraněné, ale jinak pod sedativy a spící. Prosím, ať jenom spí, modlil se.

Potom ale uviděl ty hrozné díry od šrapnelu.

Když došlo k výbuchu, byly dívky jistě na nohou a spolu s ostatními se jásotem a potleskem chystaly uvítat slavnostní příchod nevěsty a ženicha. Taneční sál hotelu Radisson v Ammánu byl pro tuto příležitost osvícený tak, že připomínal pouštní slavnost za svěžího večera v polovině listopadu. Otcové mladých novomanželů stáli na pódiu, oba ve smokingu a v dobré náladě. Kvílející píšťaly a tepající bubny arabské kapely burácely už tak hlasitě, že hotelový personál ve foyeru musel křičet, aby mu hosté rozuměli. Večer právě spěl ke slavnostně halasnému, propocenému vrcholu plnému radosti. Nikdo si nepovšiml dvou postav ve tmavých splývavých oděvech, které se nemotorně šouraly kolem vchodu, až se pak vmáčkly mezi řady jásajících svatebčanů stojících čelem k sálu.

Najednou se objevil oslepující záblesk, po něm jen pocit, že všechno kolem padá – strop, stěny i podlaha. Tlaková vlna zvedla z postelí hosty, kteří bydleli v horních patrech hotelu, a vyrazila silné křídlové dveře dole ve foyeru. Hromová rána, hrobové ticho. A pak řev.

Ze všech bomb vybuchla sice pouze jediná, ale ta prořízla prostor tanečního sálu jako hejno létajících břitev. Stovky ocelových kuličkových ložisek, ještě před chvílí pečlivě natěsnaných kolem výbušniny, projely svatební dekorací, podnosy s jídlem i čalouněním. Rozštípaly dřevěné stoly, rozbily mramorové dlaždice. Prolétly večerními šaty i módními psaníčky, obleky i nažehlenými košilemi, ale nešetřily ani bílé zdobné sváteční šatičky dvou hodných mladých slečen.

Abú Haitam byl tehdy důstojníkem a v onu středu na počátku listopadu roku 2005 mu právě dobíhala jedna ze šňůry dlouhých pracovních směn. Když se ozval první telefon oznamující výbuch v hotelu Grand Hyatt, bylo krátce před devátou večerní. Nejprve se spekulovalo o tom, že by mohl být na vině kanystr benzinu, jenže potom přišly zprávy o druhém výbuchu v hotelu Days Inn, a pak třetí exploze – údajně daleko horší než ty předchozí – v hotelu Radisson. Abú Haitam to místo znal dobře. Šlo o významný orientační bod, hotel byl na jordánské poměry neobvykle pompézní. Stál na kopci a vidět jej bylo téměř z celého města, a to i ze zhruba tři kilometry vzdálené kancelářské budovy, v níž Haitam sídlil.

Přihnal se k hotelu a prorážel si cestu přes záchranné týmy, sténající přeživší i vyproštěná těla, která na zavazadlových vozících odváželi ven a umisťovali na příjezdové cestě. V tanečním sále pak přes závoj kouře uviděl další mrtvé. Někteří leželi jen tak nahodile, jako by je tam rozhodil nějaký obr. Jiným chyběly končetiny. A na rozbitém pódiu ležely dvě pokroucené postavy ve smokinzích. Otcové ženicha i nevěsty byli blízko atentátníka a zemřeli bezprostředně po výbuchu.

Abú Haitam sestavil týmy, které celou noc pracovaly na všech třech místech, kde k výbuchům došlo, a jež se snažily shromáždit jakékoliv zbytky výbušných zařízení i kusů těch, kteří je odpálili. Teprve později, když stál v nemocnici nad dřevěnou deskou v provizorní márnici, zasáhla ho hrůza toho večera: roztrhaná těla. Množství raněných. Pach krve a kouře. Ty malé holky, Lina a Riham, klidně ležící ve svých krajkovaných bílých šatech. Milující otec Abú Haitam měl dcery stejného věku.

„Jak,“ řekl nahlas, „může někdo se srdcem bijícím v hrudi udělat něco takového?“

Jen o dva dny později přišla zpráva, že jeden z útočníků – žena – přežil a uprchl. Den nato seděla Sádžída Rišávíová na židli před ním.

Určitě o tom bude něco vědět, vždyť byla s tou důležitou a dobře naplánovanou misí úzce spjatá. Kde teroristé udeří příště? Jaké plány se před námi skrývají, třeba i právě teď.

„Nevím to, nevím,“ občas zamumlala žena. Tu větu opakovala pomalu, jako by byla na drogách.

Abú Haitam na ni naléhal. Hrozil jí. Apeloval na její svědomí, na náboženství, na Alláha. Hodiny míjely – a bál se, že jde o hodiny klíčové.

„Máte úplně vymytý mozek!“ zakřičel na ni v jednu chvíli. „Jak můžete chránit lidi, kteří vás do toho dostali?“

Žena nikdy neutrousila ani jedinou slabiku, která by mohla být užitečná. Ani tehdy, ani v měsících poté, co byla odsouzena k smrti. Přesto Abú Haitam dobře věděl, kdo za celou věcí stál. Všichni muži z muchábarátu to věděli, a to dávno předtím, než se viník – na zvukové stopě, kterou si sám nahrál – chvástavě přihlásil k zodpovědnosti.

Všechny znaky seděly. Koordinované výbuchy, vše v rámci deseti minut, využití sebevražedných atentátníků, každý vybavený zařízením sestávajícím z vojenské výbušniny na bázi cyklonitu a s dostatečným množstvím kousků kovu, aby bomba způsobila co největší masakr. Nejvýmluvnější ze všech byla volba cílů – běžné hotely, v nichž kterýkoliv z večerů mohla ammánská střední třída zaplnit pronajatý taneční sál ve svých nejlepších róbách, aby společně oslavili něčí sňatek anebo významný životní milník. Ve všední den byste neviděli žádného ze zpravodajských operativců či velitelů projít kolem deváté večerní foyerem hotelu Radisson. Zato tu ale bylo mnoho běžných Jordánců, kteří se v zemi, hraničící s válečnou zónou, nechtěli odpoutat od rituálů běžného života.

Ten charakteristický znak, kterým byl hlas na zvukové nahrávce, nepochybně patřil Zarkávímu, muži, kterého muchábarát znal obzvláště dobře. V době provedení bombových útoků byl hlavou mimořádně odporné teroristické sítě, které se říkalo al-Káida v Iráku. Ovšem Jordánci ho znali už z dřívějších dob, kdy by známý jako výtržník Ahmad, středoškolský odpadlík s pověstí pijana a chuligána. Viděli ho na konci osmdesátých let, jak odcestoval do Afghánistánu bojovat s komunisty. Když se vrátil, byl z něj bitvami ošlehaný náboženský fanatik. Když poprvé zkoušel koketovat s terorismem, skončil v jednom z nejtemnějších jordánských vězení. Tentokrát už se však vynořil jako boji zocelený fundamentalista s výbornými vůdcovskými vlastnostmi.

Abú Haitam byl jedním z těch, kteří se snažili změnit Zarkávího životní cestu poté, co opustil vězení. Byl posledním zpravodajským důstojníkem, který se v roce 1999 se Zarkávím setkal, ještě než mu bylo uděleno povolení nadobro opustit zemi. Mířil opět do Afghánistánu, a jak se Jordánci domnívali, nečekala ho tam jiná budoucnost než život v marnosti a prašný hrob.

A potom, oproti všem myslitelným očekáváním, zasáhla v Afghánistánu Amerika. Než z něj Washington udělal teroristickou superstar a světu roku 2003 vzkázal, že tenhle podivný Jordánec představuje spojení mezi iráckou diktaturou a strůjci teroristických útoků z 11. září 2001, slyšel o Zarkávím kromě lidí ze zpravodajských služeb jen málokdo. I tak o několik týdnů později, když američtí vojáci napadli Irák, získal čerstvě proslulý a dobře financovaný terorista nejen bojiště a záminku, ale brzy i tisíce následovníků.

Během tří bouřlivých let záměrně dotlačil Irák na pokraj sektářské války, když kousek po kousku rozpoutával divoké útoky na ší’itské civilisty v jejich mešitách, bazarech i školách. Celé miliony se mu podařilo vyděsit pomocí nové, vysoce osobní formy terorismu. Stínání jednotlivých rukojmí, zachycená na videu a rozeslaná po celém světě, vysílal s použitím internetu přímo do našich domovů. Časem se ve zlém rozešel s Jordánskem a pomohl proměnit americké zářné vítězství v Iráku v jejich nejnákladnější vojenskou kampaň od dob Vietnamu.

Přesto jeho nejvýznamnější úspěch nebyl zřejmý dříve než o několik let později. Ačkoliv někteří měli jeho hnutí za odnož al-Káidy, Zarkáví nikdy nebyl ničí posluhovač. Jeho pojetí džihádismu bylo naprosto brutálně originální. Usáma bin Ládin usiloval o postupné osvobození muslimských zemí od zhoubných vlivů Západu, aby se jednoho dne mohly sjednotit v jedinou islámskou teokracii nebo chalífát. Oproti tomu Zarkáví trval na tom, že svůj chalífát vytvoří bez odkladu – právě teď. Království boží na Zemi se pokoušel nastolit skrze neuvěřitelné krutosti, přičemž správně předpokládal, že teatrálním zobrazováním extrémního násilí získá pro svou věc jen ty skutečně nejpravověrnější džihádisty a všechny ostatní si tím pokoří. Jeho strategie celý region šokovala tak, jak se to al-Káidě nikdy nepodařilo.

Zarkávího excesy ovšem prohloubily odhodlání jeho nepřátel. Bezprostředně po bombových útocích v hotelích měl Abú Haitam a další důstojníci muchábarátu prostý cíl: Odstranit muže, který je nařídil. Když se jim to v roce 2006 podařilo, a to tak, že Spojeným státům poskytli zpravodajské informace, jež pomohly vypátrat Zarkávího úkryt, zdálo se, že obávaný terorista i jeho skupina skončili. Místo toho se jeho následovníci jen stáhli a v tichosti využívali bezvládí syrských provincií k tomu, aby mohli nepozorovaně sílit. Až potom v roce 2013 vtrhli zpět na scénu – jenže už ne jako teroristická skupina, ale jako armáda.

Tentokrát válkou otrávená Amerika odmítne zasáhnout, dokud nebude příliš pozdě. Neuvidíme žádnou opravdovou snahu vyzbrojit umírněné rebely, kteří by usilovali odepřít ISIS jejich bezpečné nebe, a žádné letecké údery, jež by zpustošily vedení a zásobovací cesty ISIS. Dvakrát za posledních deset let hrozila vlna džihádismu pohltit region. Dvakrát se Jordáncům zdálo, že americkou reakcí je jen dělání další díry do záchranného člunu.

Než se ustálil název ISIS či jednoduše Islámský stát, říkali si Zarkávího následovníci všelijak. Stále však mluvili o Zarkávím jako o „šejku mudžáhidovi“[5], čímž odkazovali k zakladateli, který měl dostatek troufalosti na to, aby si věřil, že může přepsat mapy Blízkého a Středního východu. A stejně jako Zarkáví i oni věřili, že tím jejich územní zisky nekončí.

V prorockých pasážích muslimských svatých textů známých jako hadísy viděl Zarkáví předpověď svého životního osudu. On a jeho muži byli těmi vojáky v černém, o nichž dávní učenci psali: „Černé vlajky přijdou z východu, vedeny statečným mužem dlouhých vlasů a vousů, a jejich příjmení budou nést jména rodných měst.“ Tito dobyvatelé nejenže získají zpět dávné území muslimů. Budou také těmi, kteří zažehnou závěrečný kataklyzmatický souboj, končící zničením velikých armád Západu v severní Sýrii.

„Jiskra byla zažehnuta tady v Iráku,“ kázal Zarkáví, „a její žár bude sílit, dokud nespálí křižácké armády v Dábiqu.“

Lidé z muchábarátu už slyšeli dost o podobných Zarkávího řečech z doby, kdy byl jejich vězněm. Teď podobné nestydaté řeči přicházely od jeho následovníků. V síle třiceti tisíc čekali přímo za hranicí a říkali si o svou sestru Sádžídu.

Šaráda s výměnou vězně skončila nečekaně třetího února 2015, den poté, co jordánský král dorazil do Washingtonu na oficiální návštěvu. Pro Abdalláha II. šlo o poslední ze série vyčerpávajících výprav, při nichž opakoval totožnou prosbu o pomoc. Jeho maličká země zápolila s dvěma břemeny, která na ni dopadala ze zahraničí: přílivová vlna uprchlíků ze Sýrie (o síle téměř šesti set tisíc) a výdaje spojené s účastí na spojenecké vojenské misi Arabů se Západem proti ISIS. Králova cesta ale neprobíhala nijak zvlášť dobře. Členové Kongresu nabídli svůj soucit, ale jinak nic, představitelé Bílého domu přednesli své obvyklé přísliby na posílení jordánské obrany a zápolící ekonomiky, ale ten druh výpomoci, kterou by Abdalláh potřeboval nejnaléhavěji, nebyl ani na dohled.

Královo zklamání se proto stále více přetavovalo v rozmrzelou nelibost. Během předchozích návštěv zamítl prezident Obama jordánské požadavky na laserově naváděnou munici a další vyspělé technologie, které by dokázaly vyřadit nákladní vozy či tanky ISIS. Tato králova výprava bohužel dokonce postrádala i pouhý závazek na setkání mezi oběma lídry.

Abdalláh byl právě v Kapitolu, kde se snažil přesvědčit senátora McCaina, republikánského senátora a předsedu Senátního výboru pro ozbrojené složky, když ho jeden z králových pobočníků přerušil. Vladař zmizel do kuloárů a na malé obrazovce svého smartphonu zhlédl poslední prohlášení ISIS k navrhované výměně vězně. Na záběrech spatřil maskované džihádisty, jak vedou mladého jordánského pilota do malé kovové klece prolité benzinem. Poté zažehli oheň a letce upálili zaživa.

V době, kdy se Abdalláh vrátil na jednání, McCainovi asistenti už video viděli také. Monarcha se snažil zůstat v klidu, McCain ale viděl, že je notně otřesený.

„Můžeme pro vás cokoliv udělat?“ zeptal se McCain.

„Nemám od vás žádnou podporu!“ pronesl Abdalláh konečně. „Pořád dostávám jen gravitační pumy a ani u těch nám pořádně nedoplňujete zásoby. Jenže my mezitím létáme dvojnásobný počet misí než všichni ostatní koaliční partneři dohromady, pokud tedy nepočítám Spojené státy.“

Král mezitím pokračoval ve sjednaných schůzkách, ale už byl dávno rozhodnutý vrátit se domů. Když zrovna prováděl přípravná rozhodnutí, Bílý dům se mu ozval s nabídkou patnáctiminutového jednání s prezidentem. Abdalláh ji přijal.

Uvnitř Oválné pracovny mu Obama nabídl soustrast s rodinou pilota a poděkoval králi za vojenské kampaně proti ISIS. Má administrativa dělá pro vaši podporu vše, co je jenom možné, ujistil prezident vladaře.

„Ne, pane, to neděláte,“ pronesl Abdalláh odhodlaně. A poté odříkal seznam zbraní a zásob, které potřeboval.

„Zbývají mi bomby na tři dny,“ řekl podle funkcionáře, který byl tomuto hovoru přítomný. „Po návratu domů vstupuji do války a použiji každou bombu, kterou mám, dokud mi nedojdou.“

Před návratem do vlasti mu zbývala ještě jedna schůzka, jíž se měl zúčastnit. Z letiště Abdalláh zavolal svým pobočníkům v Ammánu, aby započali proces vykonání několika poprav. V jordánské cele smrti čekali dva vězni, kteří byli obviněni z vražedných skutků vykonaných na Zarkávího rozkazy. Jedním z nich byl Iráčan, který patřil mezi operativce střední úrovně u Zarkávího iráckých povstalců. Tím druhým byla Sádžída Rišávíová. Oba měli být popraveni bez dalších odkladů.

Král předvídal, že západní vlády budou namítat, že popravy jsou pouhými projevy pomsty, byť byli oba vězni obviněni a odsouzeni už před drahnou dobou během řádných soudních procesů. Nic ho však nemohlo odradit. Pokud jde o setkání s katem, který měl oba odsouzené popravit, už tak bylo odkládané až příliš, řekl pobočníkům.

„Od nikoho nechci slyšet ani slovo,“ prohlásil Abdalláh.

Král stále ještě seděl v letadle, když ve dvě hodiny ráno ammánského času přišly stráže Sádžídu Rišávíovou vyzvednout z její cely. Obvyklý poslední chod a rituální koupel, během které oddaní muslimové očišťují svou tělesnou schránku jako přípravu na posmrtný život, Rišávíová odmítla.

Oblékla si červený stejnokroj, jejž nosili výhradně odsouzení vězni v den své popravy, a k tomu obvyklý hidžáb, aby si zakryla hlavu a tvář.

Poté ji z věznice odvedli do dodávky s vojenskou eskortou, která ji měla dopravit do Svagy, největší jordánské věznice, jež se nachází v poušti na kopci necelých sto kilometrů za hlavním městem. Auta na místo dorazila těsně před čtvrtou ranní. Ve stejnou chvíli se objevil i úplněk, lehce zahalený ranním oparem, který se jak hostie smáčel v jihozápadním horizontu.

Poslední, co na Zemi viděla, ještě než jí zavázali oči, byla malá komnata pro odsouzené k nejvyššímu trestu s bílými zdmi a řadou drobných oken a několik unavených tváří, které k ní zvedaly své pohledy z ochozu pro svědky, nacházejícího se přímo pod ní.

Když byla smyčka s těžkou kovovou sponou zajištěná, imám se pomodlil a soudce se Rišávíové zeptal, zda má nějaká poslední přání anebo poslední vůli. Ta však jen mlčela.

Stejně tak nevydala žádný slyšitelný zvuk ani tehdy, když se šibeniční propadlo otevřelo a ona se zhroutila do temnot. Bylo pět minut po páté ranní, téměř devadesát minut před rozbřeskem, když se jí vězeňský lékař pokoušel změřit tep.

„Zarkávího žena“ byla mrtvá a její poprava byla pomyslnou závěrečnou scénou nejhoršího teroristického činu v historii Jordánska. Zarkávího děti ovšem sledovaly mnohem velkolepější ambice svého otce zakladatele: Zničení Jordánska a jeho krále, vymazání mezinárodních hranic a destrukci moderních států Blízkého a Středního východu. A poté, až nad hlavními městy muslimských zemí zavlají černé vlajky, budou moct odstartovat své závěrečné apokalyptické zúčtování se Západem.

3 Geneze a podoba názvu této teroristické organizace je dosti složitá. Původně se používalo označení ISIL, což bylo vyjádřením anglického názvu Islamic State of Iraq and the Levant, tedy Islámský stát v Iráku a v Levantě, přičemž Levanta je historické označení oblasti zahrnující dnes Izrael, Palestinskou autonomii, Libanon, Jordánsko a Sýrii. Dalším označením se stalo ISIS, Islamic State of Iraq and Syria nebo Islamic State of Iraq and al-Sham, když al-Sham (al-Šam) je zjednodušeně opět Levanta. V arabštině se organizaci začalo říkat Daesh (Daeš, Da’esh, Da’eš, Daiš, Daíš, Da’íš), což je zkratka slov (v anglické transkripci) ad-Dawlah al-Islāmiyah fī ‚l-‘Irāq wa-sh-Shām, což je opět Islámský stát v Iráku a v Sýrii. Problém je v tom, že tato zkratka daesh připomíná některá arabská plnovýznamová slova. „Daes“ znamená „ten, který šlape po věcech“, „dahes“ zase „ten, který rozsévá svár“ a konečně množné číslo „daw-aish“ označuje „ty, kteří vnucují svůj pohled ostatním“. Řada světových politiků a publicistů proto používá označení daeš jednak právě pro tyto konotace, jednak proto, že odmítají tento samozvaný teroristický útvar označovat slovem „stát“. Sami příslušníci této organizace jsou na toto označení alergičtí a vyhrožují lidem, již je používají, vyříznutím jazyka. Konečně posledním a v současnosti nejrozšířenějším označením je prosté IS, tedy Islamic State, Islámský stát. Poznámka redakce.

4 Muchábarát – obecně arabský výraz pro tajnou či zpravodajskou službu. Poznámka překladatele.

5 Sousloví šejk mudžáhid (šajch mudžáhid) odkazuje na hlavního vůdce džihádistického snažení. Poznámka překladatele.

.

KNIHA I

ZARKÁVÍHO VZESTUP

1.

„Co za člověka dokáže velet pouze svýma očima?“

Nejznámější z jordánských věznic je stará pevnost v Džafru, po desetiletí známá jako místo, kde nepohodlní lidé upadají v zapomnění. Leží nedaleko beduínské vesnice stejného jména, na silnici ohraničující vnější hranici lidského osídlení, nacházející se v nelítostné poušti na jihovýchodě země. Za věznicí se terén zplošťuje do kotliny plné vypáleného bláta, která se až k horizontu táhne bez jediného kopce, skály či strniska trávy.

Pradávné moře, které se tu kdysi rozprostíralo, už vyschlo před dlouhými věky a zanechalo po sobě prázdnotu stejnou jako chybějící končetina. Nicotu tak nepřirozenou, že i mezi tou hrstkou cestovatelů, kteří se tu občas zastaví, aby se rozhlédli po kraji, vyvolává pocity strachu.

„Panuje tu hrozivá tesknota,“ napsal filmový režisér David Lean, který točil části Lawrence z Arábie na stejných bahnitých usazeninách v roce 1962 a řekl, že tohle místo je „nejpoušťovatější než jakákoliv poušť, kterou kdy viděl“. Jeho střihač Howard Kent popsal Džafr jednoduše jako „varování před tím, jak vypadá opravdové peklo“.

Bylo to právě tady, kde se britští vojenští dozorci rozhodli postavit velkolepou věznici s vápencovými stěnami a vysokými strážními věžemi určenou pro vězně, kteří byli považováni za příliš nebezpečné pro běžná vězení. A právě zde, celé roky potom, ale celé roky předtím, než se začaly odehrávat námi popisované události, začali Jordánci dávat do karantény palestinské bojovníky a další radikály, v nichž viděli hrozbu pro svou zemi.

Stovky mužů, z nichž mnoho zde zůstávalo bez formálního obvinění, strádaly v dusných a hmyzem zamořených celách, kde museli odolávat extrémním teplotám, žluklému jídlu a pestré škále týrání, které bylo později zdokumentováno vyšetřovateli Organizace spojených národů. Nově příchozí vězni byli zcela běžně biti, dokud neztratili vědomí. Jiní byli zase bičováni elektrickými kabely, páleni hořícími cigaretami anebo zavěšeni vzhůru nohama prostřednictvím tyčky umístěné pod koleny – této pozici říkali dozorci škodolibě „grilované kuře“. Postupem času už království přestávalo bavit financovat provoz věznice izolované od obyvatel země, která navíc poškozovala její pověst. V roce 1979 byl zbytek vězňů převezen do jiných věznic a Džafr tak byl vydán napospas jen škorpionům a svým vlastním duchům.

Roky plynuly a poté – naprosto nenadálou změnou – byla věznice zčistajasna vzkříšena. Funkcionáři z Ředitelství veřejné bezpečnosti se stále více obávali chování skupiny protivládních fanatiků držených v ústřední jordánské věznici Swaqa, až se v roce 1998 rozhodli skupinu izolovat, aby předešli rozšíření nákazy. Pracovníci státní správy proto znovuotevřeli jedno z prachem zanesených křídel Džafru a nahnali do něj úklidové čety, aby vymetly koridory a připravili velikou celu, v níž by bylo možné všechny umístit. Pětadvacet vězeňských kavalců bylo smontováno a naskládáno do stísněných řad a nové dveře s ocelovými mřížemi byly připevněny do vchodu cely – jediného otvoru v místnosti, pokud tedy nepočítáme vzduchové průduchy vysekané do zdí v úrovni kolen. Když byl areál připravený, ministerstvo jmenovalo ředitele věznice a najalo obvyklý zaměstnanecký stav včetně dozorců, pradlen a kuchařů. Vězňů bylo příliš málo, než aby bylo možné ospravedlnit, že věznice najme vlastního doktora, a tak se stalo, že Básel Sabhá, čerstvý absolvent lékařské školy, kterého ministerstvo zdravotnictví přiřadilo do místní vesnice, byl dotlačen do služby jako ošetřující doktor pro padesát nejnebezpečnějších lidí v Jordánsku.

Pro Sabhu, vysokého pětadvacetiletého pohledného mladíka chlapeckého vzhledu, to byl úkol velice nemilý a hořekoval si na své přidělení. Věznice v Jordánsku byly vždy dost odporná místa, ale tahle konkrétní všechny ostatní hravě překonávala, přinejmenším reputací. Sabhovo znepokojení se ještě prohloubilo první den, kdy si ho zavolal ředitel věznice, chlap středního věku jménem Ibráhím, a seznámil ho výčtem bezpečnostních opatření. Při jednání s vězni, jako jsou tito, je zásadní, varoval ho ředitel, za každých okolností zůstat na druhé straně mříží, a to i během lékařských vyšetření. Také Sabhu upozornil, aby nepropadal příliš optimistickým představám, že železné dveře mu mohou poskytnout dokonalou ochranu.

„Tihle lidé jsou velice nebezpeční,“ řekl Ibráhím. „I v případě, že vás nemohou ohrozit fyzicky, na vás mohou mít vliv. Nemyslete, i já se musím mít na pozoru, aby na mě nepůsobili.“

Ředitel poté pokračoval popisem charakteristických rysů nově příchozích, od jejich podivného ustrojení – většina z nich trvala na tom, že bude přes svůj vězeňský stejnokroj nosit typickou afghánskou tuniku, protože těsně padnoucí vězeňské kalhoty považovali za příliš odhalující – až po jejich schopnost udělat konvertity i z ostřílených kriminálníků a dokonce i vězeňského personálu. Ve Svaqce už nemálo strážných podlehlo jejich kouzlu, takže vedení věznice bylo donuceno omezit směny na devadesát minut ve všech sektorech, kde se strážní mohli setkat s vězni.

Když setkání končilo, ředitel ještě zopakoval své varování o zadržovaných. Byl tu jeden vězeň – domnělý vůdce sekty –, jehož svůdné síly byly mimořádné, řekl. Řeč byla o Makdísím, náboženském učenci a kazateli, který vládl pozoruhodným darem, schopností nakazit a poblouznit mysl, jako by šlo o nějakého muslimského Rasputina.

„Je velice chytrý, hotová chodící knihovna islámského vědění,“ pronesl Ibráhím. „Až ho uvidíte, tak to poznáte. Je pohledný, vysoký a štíhlý, má světle hnědé vlasy a modré oči. Nenechte se pobláznit.“

O chvíli později byl Básel Sabhá eskortou přemístěn do prostoru věznice – mimo strážní věže a ozbrojené dozorce – do křídla, kde byli zadržováni vězni. Byla už dávno tma a tlumené světlo prosvítalo slabě přes mříže na dveřích, ke kterým doktor právě přicházel. S tím, jak se blížil, mohl stále jasněji rozpoznat řady neútulných postelí a hned potom první nepříjemný pohled na vězně samotné.

Osmačtyřicet vězňů sedělo napřímeně na svých kavalcích či modlitebních kobercích čelem ke dveřím s napjatou pozorností podobně jako tlupa vojenských branců čekajících na inspekci. Každý z nich na sobě měl ten podivný stejnokroj, plandavou tuniku oblečenou přes standardní modrou vězeňskou košili a kalhoty, jako mu o tom povídal ředitel věznice. Všechny oči padly soustředěně na postavu u dveří a Sabhá mírně postoupil, aby na vězně viděl lépe. Vpředu byli dva muži. První z nich byl vysoký a štíhlý, s brýlemi jako učenec a se změtí světle hnědých vlasů, které mu vyčnívaly zpod modlitební čapky. Sabhu napadlo, že tohle bude ten Makdísí, o kterém ředitel mluvil – charismatický vůdce vězeňského bloku. Přesto se zdálo, že je to druhý z těch dvou, kdo má místnost na povel. Byl tmavší a menší, avšak mohutně stavěný. Měl silnou býčí šíji a ramena jako zápasník či gymnasta. Sabhá, který teď byl pouhý krok od něj, si všiml neobvyklé jizvy na mužově rameni: zubatý šrám přes záplatu inkoustem poskvrněné kůže, v barvě staré modřiny. Neumělé záhyby a křivé švy kolem rány nesly jasné stopy amatérského sešití.

Majitel jizvy věnoval na citelný okamžik svou soustředěnou pozornost řadám postelí, pak pohled upřel k doposud neznámému hostu. Na jeho poněkud odulé tváři nebylo nic zvláštního, zaujaly snad jen plné rty lemované tenkou bradkou. Ovšem na jeho oči nebylo možné zapomenout. Byly hluboko posazené a ve mdlém světle cely se zdály být téměř černé, sálající chladnou inteligencí, varující a bádavé, ale postrádající i jen známku emocí. Nevítaly, a nebyly ani nepřátelské – byl to pohled hada se zájmem sledujícího vypasenou myš, která mu právě přistála v kleci.

Jediný, kdo nakonec prolomil mlčenlivé ticho, byl ředitel. Trochu bez zájmu představil nového doktora a nakonec sdělil, že začínají ordinační hodiny. Všichni vězni se zdravotními obtížemi postoupí dopředu, aby mohli být vyšetřeni, prohlásil.

Sabhá popošel blíže ke dveřím v očekávání nevyhnutelného shonu. Na tuto chvíli už byl připravený, a tak s sebou měl dostatek léků a mastí k ošetření vyrážek, menších zranění, alergií a zažívacích obtíží, typických pro ty, kteří žili v podobných zařízeních. K jeho překvapení se ale nikdo nezvedl. Vězni seděli nehybně a vyčkávali na znamení od zjizveného muže, který nakonec pohlédl na spoluvězně usazeného na posteli poblíž dveří cely. Stačilo jediné malé pokynutí hlavou a sedící muž vstal a neslyšně přešel ke dveřím.

Jen pět mužů – a ani jeden navíc – bylo takto vyzváno, aniž by muž s jizvou utrousil jediného slova. Se stejným plazím pohledem se otočil i k doktorovi a bylo zřejmé, že jde o pohled člověka, který i tady, v nejpřísnější věznici Jordánska, má nad věcmi absolutní kontrolu.

Table of Contents

KNIHA I – ZARKÁVÍHO VZESTUP

1.

KNIHA II – IRÁK

KNIHA III – ISIS