Strong Catherine a kolektiv

Etiketa s rockerem

Ukážka z elektronickej knihy

1.

JANA

Je květnový den jako vyšitý. Těším se, jak se budu vracet v podvečer voňavým parkem z práce domů. Zbývají dvě hodiny do konce pracovní doby. Zrovna, kdy si řeknu, že se asi už nic zvláštního dít nebude, nastane úplný opak.

Ozve se nesmělé, sotva slyšitelné klepání na dveře. Dovnitř mé kanceláře ale nikdo nevchází. Otevřu tedy sama a jsem v šoku. Stojí tam mladý svalnatý dlouhovlasý muž s potetovanýma rukama a dvěma náušnicemi v levém uchu. Kde jsem ho jen viděla…?

„Můžu dál?“ zeptá se a mně je to rázem jasné. To je ten zpěvák! Ještě nedávno se na mě každý den díval z plakátu s reklamou na koncert v blízkém klubu. Zaujal mě. Přesvědčila jsem kamarádku, abychom na akci zašly.

Je pravda, že na pódiu působil mnohem sebevědoměji než nyní. Zvu jej dál a nabízím mu židli. „Jak vám mohu pomoci?“ optám se s absolutním ovládáním své mimiky. Dívám se mu do očí a čekám na odpověď.

„Říkejte mi Nicku,“ oddaluje sdělení důvodu své návštěvy. Po chvíli váhavě pokračuje: „Řekl jsem si, že je na čase nějak všechno změnit. Mám takové divné období. Možná nad tím moc přemýšlím, možná bych to měl přestat řešit, ale nevím…“

Zmatený úvod není u klientů ničím výjimečným. Přesto je z těch pár slov cítit, že je skutečně něčím zatížený.

„Nicku, ráda vám pomohu, musíte mi však postupně říci vše. Nespěchejte a začněte od začátku.“

A tak se dozvídám o rockerově životě mnoho detailů. Má čtyři starší sestry. Takže je mi to jasné. Byl nejmladší a tím pádem nejobletovanější člen rodiny. Během dětství a dospívání měl možnost naučit se toho hodně o ženském myšlení i jednání. Každá sestra měla jinou povahu, proto mohl vyzkoušet, co na kterou platí. V rané dospělosti se tedy v ženách již celkem vyznal a na co nestačil svými zkušenostmi, s tím mu pomohla kytara.

Okamžitě se mi před očima vybavil titulek z článku na internetu, který jsem četla před několika dny: K sexy muži patří spíš kytara než sportovní kabela. Bylo tam zmíněno, že podle francouzských psychologů image hudebníka zvyšuje muži šance na rande až trojnásobně oproti sportovci, čemuž bych i věřila. Sama mám pro muzikanty slabost. Jenže mezi ženami existují výjimky, a to zejména manželky hudebníků. Většina z nich po rozvodu prohlašuje, že už nikdy žádného muzikanta nechce.

Být zpěvákem, stát na podiu, mít své fanoušky, to je sen mnoha lidí. Začíná to hrou na kytaru někde v parku a může to pokračovat ve světle reflektorů po boku baskytaristky oblečené v kůži.

Exhibicionista potřebuje ke svému životu od okolí stále upřené oči na sebe. A Nick je jednoznačně ten případ. Není pro něho problém strhnout pozornost na sebe, komunikovat s cizími lidmi nebo je dokonce pobavit a rozesmát. Je jak vítr, všude a nikde. Všichni ho znají, ale na jednom místě jej neudrží. Musí poznávat a zkoumat další možnosti, vyzkoušet, co se dá. A ono se toho dá dost, od fanynek, co se samy nabízejí, po alkohol, co přichází jako samozřejmý doplněk nočního života.

Takový muzikant prožívá několik emocí stále za sebou. Nejlepší je ten pocit stát přede všemi, cítit se jako king a vidět, jak jej ostatní hltají a povzbuzují. Ta euforie, síla a nadšení. Pak nastává druhá fáze večera – po koncertě. Vybitá energie z vystoupení se musí dobít v blízkém baru a nejlépe s lehce dostupnou fanynkou. Protože na nějaké složité dobývání už nezbývají myšlenky. Vše bylo řečeno a vykonáno na pódiu. Takový jsem, teď se o mě třeba poperte.

„Jenom díky fanynkám jsem schopný tvořit nové songy,“ důrazně přesvědčuje Nick nejen mě, ale zdá se, že především sám sebe. „Jinak bych to nedokázal.“

Vím, že se mýlí, ale zatím si to nechávám pro sebe. Dělám si jen poznámky. Fanynky mohou být múzou rockera, zároveň však i jeho záhubou.

NICK

Tak nevím, jestli jsem udělal dobře… Spíš mám dojem, že jsem se totálně znemožnil. Nedávno jsme hráli s kapelou v hudebním klubu a zahlídl jsem našeho bubeníka, jak se o přestávce baví s jednou kráskou, kterou jsem na naší akci ještě neviděl. Jejich rozhovor na dálku vypadal dost důvěrně, dotýkali se jeden druhého na předloktí a něčemu se smáli.

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se jej potom. Chvíli dělal natvrdlého, ale musel moc dobře vědět, na koho se ptám. Spíš jen získával čas.

„To byla osoba, která mi zachránila manželství,“ odpověděl, když pochopil, že mu nedám pokoj.

„Takový lidi existují?“ podivil jsem se.

O její telefonní číslo jsem mu neřekl hned, aby to nevypadalo tak nápadně. O týden později jsem mu namluvil, že taky potřebuju zachránit vztah.

„Už bylo na čase,“ uteklo mu na můj vkus až příliš jízlivě. Má snad něco proti mému způsobu života?

JANA

Popisoval mi to celkem jasně. Bez příkras. Balicí techniky žen.

Nezabrala kytara? Pak obvykle spolehlivě fungují další věci: taktika žárlivosti či nedostupnosti.

Ještě jsem se s nikým takovým, jako je Nick, nesetkala. Jsou opravdu ty fanynky tak zmanipulované? Či hloupé? Nebo je natolik ovládne alkohol, že jsou jak šílené? Nebo si jen zkrátka přišly užít a ostatní je nezajímá?

O taktikách namlouvání jsou na internetu rozsáhlé eseje. Při taktice žárlivosti se muž schválně začne zajímat o jinou ženu, která se nachází v blízkosti té, o kterou má ve skutečnosti zájem. Neosloví tu, která mu padla do oka, ale dívku, která stojí nejblíže, či dokonce je kamarádkou vybrané oběti. Cílem je vyhecovat ji natolik, aby se o něj začala rvát. Snaží se svou vyvolenou vyprovokovat k akci tím, že si získá obdiv jiné ženy.

Druhá metoda spočívá v tom, že si hraje na nedostupného, zadaného a podobně. Nejprve zaútočí přímo na dívku, jako lovec se ovšem chová jen chvíli. Potom zničehonic nasadí masku nezájmu, tváří se nedostupně a různě se vymlouvá. Výsledkem je to, že kráska je nakonec ochotna udělat cokoliv pro to, aby jeho zájem opět obnovila.

Ale to myslím platí i opačně. Některé ženy ze sebe také dělají nedosažitelnou kořist, aby podnítily mužovu zvědavost a touhu.

Ve své praxi jsem zažila již leccos, ale teprve mi začíná docházet, že to takhle opravdu funguje. Zejména ve světě hudby, umění a byznysu. Zdá se, že Nick si začal uvědomovat, že to není úplně v pořádku. Jeho úlovky – skalpely – mu vlastně nic nepřinesly. Snad jen chvilkové rozptýlení, vzpomínky na divoký festival na Slovensku nebo možnost pochlubit se kamarádům v hospodě.

Postupně se vypracoval natolik, že si vybudoval solidní základnu oddaných žen, které byly ochotny o něj bojovat nebo alespoň usilovat o zlomek jeho pozornosti. Šlo o takzvané smskové pozvánky. Stačilo, aby napsala „Jsem sama, Karel je na služební cestě,“, a Nick během chvíle stál u jejích dveří.

To platilo zejména pro ten druh vlivných žen, kterým se naopak chtěl zavděčit on sám. Potřeboval si udržet stálé kšefty v prestižním klubu. Mohl tam každou druhou sobotu vystupovat, ale něco za něco. Za tuto pravidelnou akci platil pravidelnými schůzkami s majitelkou podniku. Schůzky rozhodně nespočívaly v popovídání si u kávy a čaje… Co na tom, že podnik po půlroce zkrachoval? Nezbylo mu nic, možná jen o trochu horší pověst.

Stejně mám pocit, že mi něco tají. Blíží se konec sezení a nějak netuším, proč vlastně přišel. Působí dojmem namachrovaného mladíka, který si je jistý sám sebou a nepotřebuje k tomu žádný psychologický rozbor. Ano, chápu, že takoví mají pod tvrdou skořápkou sebejistoty uvnitř nějaké zranitelné místo. Zatím však, kromě pár úvodních zmatených vět, nenaznačuje, že by si plně uvědomoval, že má nějaký problém. (Ale že ho má, je více než zřejmé.)

Tak co po mně doprčic vlastně chce?

NICK

Vyklopil jsem jí toho na sebe tolik, co jsem nikdy nikomu neříkal. A to jsem zdaleka neřekl vše, myslím si, že i tak z toho bude mít noční můry.

„Nicku, dokázal byste říct, co vám tento způsob života přináší a co vám bere? Zkuste to pojmenovat,“ vyzve mě ke konci sezení.

„Přináší mi kšefty a díky nim nějaké peníze,“ odpovím bez zaváhání.

„To je vše?“

Pokrčil jsem rameny. Nestačí to snad? Nechala mě ještě chvíli přemýšlet, ale na nic kloudného jsem nepřišel. Leda tak chvilkové uvolnění s pěknou holkou v posteli, ale na to obvykle do druhého dne téměř zapomenu. Musím uznat, že nic hlubšího to ve mně nezanechává. Teda! Ta ženská mě vážně dostala. Kdybych tušil, že se v tom bude chtít tolik babrat, raději bych sem nechodil.

„Tak jinak. Co vlastně očekáváte ode mě?“ ptá se, jako by mi četla myšlenky. Co očekávám? Byl jsem jednoduše zvědavý. Chtěl jsem zjistit, jak to vypadá, když psycholog někomu zachraňuje manželství. Pak jsem pochopitelně měl počítat s tím, že se mi bude hrabat v soukromí a ve svědomí. Ale mně to vlastně nějak nedošlo. Počítal jsem, že ji zmáknu snadněji, že ji po patnácti minutách pozvu na drink a bude to vyřešeno. Ale přiměla mě rozpovídat se o všem možném a já tomu nějak nedokázal uniknout.

Musím říct něco přesvědčivého, jinak budu vážně za debila. Pod tímto tlakem vyhrknu: „Mám strach, že jsem HIV pozitivní.“

A je to venku. Ani jsem to neplánoval.

JANA

„Mám strach, že jsem HIV pozitivní,“ vypadne z něj najednou. Ta věta jako by vylekala jeho samého. Jako by to ještě nikdy nahlas nevyslovil. Když už jsem se začínala domnívat, že na mě hraje nějakou habaďuru, všimla jsem si, jak se mu zachvěly koutky úst.

„Máte nějaké konkrétní podezření – že jste třeba měl styk s HIV pozitivní ženou, nebo je to jen váš dojem?“ zeptám se věcně, abych jej nějak nezaplašila. Najednou si uvědomím, že mě drží za ruce. A vůbec to není nepříjemné.

„Jo, jedna mi po čase řekla, že je pozitivní.“ Málem leknutím ucuknu, ale udržím se. Tento virus se přece dotykem nepřenáší.

„Předpokládám, že se bojíte jít na testy,“ podotknu. Přikývl.

Chápu jej. Tedy po té stránce strachu z jistoty. Zdá se totiž, že strach ze špatné jistoty je pro Nicka horší, než strach z nejistoty. Také jsem kdysi byla vystavena tomuto rozhodování, zda se nechat vyšetřit nebo ne. Nešlo tedy o AIDS, ale ten strach mě opravdu sžíral. Nějakým způsobem jsem si namluvila, že mám rakovinu střev. Některé příznaky tomu odpovídaly. Krev ve stolici, hubnutí, zvracení. Jenomže paradoxně většina těch příznaků se dostavila až po tom, co mě z nějakého důvodu popadla myšlenka, že mám rakovinu. Myšlenka byla tak neodbytná, že jsem si ty příznaky prakticky přivodila sama.

Strašně jsem se tehdy bála jít k lékaři. Snad bych tam nedošla dodnes, kdyby mě tam doslova nedotáhl můj tehdejší přítel. Když po několika různých vyšetřeních nic nenašli, navrhli mi psychoterapii. Psychoterapeut označil můj strach za patologický a začal jej ze mě dostávat pryč. Tam jsem poprvé objevila kouzlo práce psychologa. Byla jsem nadšená z toho, jak se mnou dokázal mluvit, jakých souvislostí si všímal. Rozhodla jsem se pro studium psychologie.

A tak tu teď sedí přede mnou Nick a očekává ode mě pomoc. Ale opravdu ji očekává? Opravdu chce pomoci? Dalo by se vlastně v tuto chvíli i říci, že já tu sedím před Nickem. Poprvé v mé pětileté praxi se otevírá má stará, již zahojená rána, a mně je Nicka náhle jaksi líto. Máme vlastně cosi společného. Taky jsem se často utápěla v sebelítosti, snad jsem si v tom stavu i libovala. Nick na tom bude podobně; možná si uvědomuje, že něco není v pořádku, ale sám ještě neví, zda s tím chce vůbec něco dělat. Kdyby byl dítě, řekla bych, že je rozmazlený. Pro dospělého raději použiji výraz zhýčkaný. A uvědomuji si, že Nick chce pomoci, ale byl by rád, kdyby se vše vyřešilo za něj, kdyby nemusel do svého uzdravení investovat žádnou energii.

Najednou jsem pocítila jakousi touhu mu pomoci, zachránit jej. A nebyla jsem si jistá, zda je to touha čistě profesionální…

NICK

Začínám mít tušení, že Jana má v sobě sklony za každou cenu každého zachránit. Taková spasitelka zbloudilých duší. A vlastně – toho by se dalo využít. Když budu skutečně zoufalý, slituje se nade mnou a udělá, co budu chtít.

JANA

U mužů si vždy všímám rukou a rozložení těla. Mohutná ramena a svalnaté ruce na mě vždycky působily pocitem bezpečnosti. Přála jsem si mít vedle sebe takového chlapa, který by mě ochránil za všech okolností. Muže, na kterého se mohu spolehnout. Proč se moje myšlenky ubírají tímto směrem v souvislosti s uvažováním o Nickovi?

Rozpuštěné tmavě hnědé vlnité vlasy mu padají do obličeje vždy, když skloní hlavu. Neposlušný pramen si pokaždé nejistě zahrne za ucho. V tom gestu je ale něco nečistého, hraného; myslím, že každý pohyb má pečlivě naučený a s jasným cílem něčeho dosáhnout.

Dokáže se zpříma dívat do očí. Donedávna jsem si myslela, že do očí se dokáží dlouho dívat jen lidé s čistým svědomím, ale potom jsem si přečetla příručku o sociopatologickém chování, kde se psalo, že někteří lidé umí upřeně a dlouho hledět druhému do očí, přestože třeba lžou. Jsou si plně vědomi síly přímého pohledu a cíleně jej zneužívají. Takže je vlastně těžké na první pohled poznat, zda člověk mluví pravdu…

Každopádně ty jeho šedozelené oči s hlubokým pohledem budu mít před sebou asi po zbytek dne. Sama před jeho pohledem uhýbám, i když se snažím vydržet co nejdéle. Ostré rysy v obličeji budí dojem drsňáka, který se s ničím nepáře. Široká ramena tento pocit umocňují – klidně by mohl dělat ochranku v bance. Nebo osobního strážce. To bych si nechala líbit.

Svaly na rukou, které jsou díky krátkým rukávům zeleného trička dobře vidět, mě lákají k doteku. Najednou zapomínám, že přede mnou sedí klient, na něhož bych měla pohlížet čistě profesionálně. Tetování na pravé paži s nápisem „Carpe diem“ je více než výmluvné. Jeho bradka s vousy do culíku je skutečně impozantní.

Nick sedí jako hromádka neštěstí, když se zmíní o AIDS. Byť je jinak velmi sebevědomý, proti tomuto strašáku si sám připadá bezmocný.

„Je vám jasné, že na ty testy byste jít měl,“ pokusím se o rozvinutí debaty.

„Proč? Umřel bych tak jako tak,“ namítne.

„Ale pro prožívání plnohodnotného života potřebujete mít jistotu, že jste zdravý. Osvobodí vás od negativních myšlenek.“ A taky možná o to víc bude hýřit dál, když bude vědět, že mu to tentokrát prošlo…

„Ale co když nebudu zdravý?“

„Pak budete mít možnost včas zahájit léčbu, která, jak jistě víte, přece jen nějaké výsledky má.“ Nerada říkám tyto fráze. Ještě bych mohla dodat, že testy dopadnou určitě dobře, ale to mu pochopitelně zaručit nemohu.

„Půjdete tam se mnou?“

To není zrovna standardní postup… „Víte, Nicku, to by asi nebylo moudré. Mým úkolem je pomoci vám, abyste to zvládl sám.“ Nebudu ho přece vodit za ručičku.

„Nemáte nikoho, kdo by mohl jít s vámi?“ Chápu ovšem, že přítelkyni nemůže říct, aby s ním šla na testy, jelikož je jí neustále nevěrný.

Zavrtí hlavou.

„Potom to budete muset zvládnout sám,“ řeknu možná zbytečně moc tvrdě. „Příště mi řeknete, jak to dopadlo,“ snažím se naše sezení ukončit. Ještě se ho zeptám, zda ví, kam má jít, a poradím mu několik možných řešení. Další schůzka za týden.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-906500-1-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

1.