Jana Šimonová

Nechytaj sa zbrane, drahý!

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Jana Šimonová 2016

...Anna už vtedy vedela, cítila každým pórom svojho mladého tela, že víchor zanedlho ustane. Na chvíľu zastala a zadívala sa na veľkolepé divadlo oblohy a stromov. Zovrela päste, zodvihla ruky. Vystrela ich nad hlavu a mocne zakvílila. Nečakaný vzdušný vír sa jej omotal okolo nôh. Fúkol, zavrtel sa okolo bokov až hore k dlhým čiernym vlasom. Šaty sa tiež zapojili do hry a mocným šušťaním zdvihli svoju mušiu váhu, v ktorej sa razom stratila jej napätá, sústredená tvár. Mesiac prekvapene osvetľoval tento výjav, tajomné stretnutie prírody so silou ducha tajomnej ženy...

Nechytaj sa zbrane, drahý je ďalšou príjemnou knižnou novinkou pre ženy, ktoré rady čítajú o všetkých odtieňoch medziľudských vzťahov. Spomienky, rodinné tajomstvá, kontrast lásky a nenávisti, príjemné náladové opisy prostredia, ktoré vás pripútajú k deju – to všetko nájdete v tomto románe. Z príbehu cítiť pero skúsenej novinárky, napísala zaujímavý, netradičný príbeh.

Bude veľmi príjemným oživením knižnej ponuky a autorke držím palce a teším sa aj na ďalšie jej knihy.

Jana Benková – úspešná autorka 25 kníh – ženských románov, ktoré vychádzajú na Slovensku, v Čechách a Rusku.

Prvá kapitola

Na dvere rodinného domu istého pána Macha ktosi rázne zaklopal. Práve svitol krásny deň. Slnko sa štveralo na oblohu a už teraz o pol deviatej bolo jasné, že sa nebude dať dýchať. Zopár dní už bolo veľmi dusno. Návštevník mal oblečené krátke nohavice so širokým hnedým opaskom, bielu košeľu a biele tenisky. Keď mu dlho nikto neotváral, zaklopal ešte raz.

„Došľaka, ak mi hneď niekto neotvorí a neponúkne ma riadnou dávkou čiernej kávy, zosypem sa rovno tu, predo dvermi,“ šomral si popod nos a znova rozhodne zaklopal. Tentoraz použil silu a svoje hánky oplieskal o drevo s riadnym dunením.

O chvíľu sa ozvali kroky. Šťastne si buchol päsťou do dlane, prešiel rukou po tvári a niekoľkokrát zažmurkal. Nebol si istý, či sa mu opäť nezahmlí pred očami ako pred chvíľou v aute, keď prechádzal bránou tohto utešeného rodinného sídla.

Dvere sa otvorili.

„Dobrý deň, pane,“ pozdravil starý plešatý domovník oblečený v pruhovanej lesklej veste, ktoré sa už dávno nenosili.

„Dobrý deň,“ povedal hosť. „Som Richard. Richard Dej,“ predstavil sa a podal domovníkovi navštívenku. Pekne si ťa ustrojili, starečku. Asi sa tu hrajú na anglickú šľachtu. Napokon, celkom to aj pristane tomuto malebnému slovenskému mestečku silne pripomínajúcemu anglický vidiek, pomyslel si Richard. Trochu aristokracie nemôže byť na škodu ani tu, ďaleko od hlavného mesta.

„Ráčte ďalej,“ prerušil Richardove úvahy domovník, odstúpil od dverí a počkal, kým vojde. Richard sledoval jeho uhladenú chôdzu, ktorá skôr pripomínala cvičený pohyb baletky.

„Zaujmite miesto,“ povedal priškrtene a rukou ukázal na moderný gauč, ktorý sa do tohto zámočku nehodil. Opäť predviedol, že svoje paprčky dokonale ovláda. Vo vzduchu opísali nežný, ale zato dôrazný pohyb, aby hosť nebol na pochybách, že tu nie je len tak pre nič za nič. V prípade potreby môžu poslúžiť ako páka, ktorá votrelca rýchlo usmerní a vykáže von.

Richard teda radšej poslúchol a sadol si. Zapadol do mäkkých vankúšov, ktoré ho nežne objali. Opäť zamrkal, aby potlačil nutkanie zatvoriť oči a na úvod návštevy si jednoducho pospať.

Kdesi zhora sa náhle ozval krik. Piskľavý ženský hlas čosi vrešťal, ale slovám nebolo rozumieť. Richard pozrel zvedavo hore, na schodisko. To isté urobil aj domovník.

„Prepáčte,“ zavrčal a vyšiel hore po schodoch. Richard začul, ako komusi nadáva, ale nerozumel, čo hovorí. Bolo mu to aj trocha ľúto, pretože ženský hlas okamžite stíchol. Musel teda povedať niečo ostré, rád by vedel čo. Iste by si rozšíril slovník o ďalšie pikantné výrazy. Domovník na to vyzeral...

Opäť si uvedomil prítomnosť niekoľkých vankúšikov, ktoré boli ledabolo pohodené na gauči. Oči sa mu znova neposlušne zatvárali.

„Pán Dej?“ začul odrazu melodický hlas, taký rozdielny od predchádzajúcich. Zodvihol hlavu a zadíval sa na schody. Okamžite ho zaujali dlhé ženské nohy, ktoré po nich pomaly zostupovali. Uvedomil si, že nevhodne zíza na tento zázrak prírody a pozrel na tvár ich majiteľky. Mladá šarmantná žena sa milo usmievala. V lícach sa jej robili roztomilé jamôčky. Na poslednom schode zastala a celkom nečakane zoskočila oboma nohami na mramorovú dlážku. Mrkla očkom na Richarda a hojdavým krokom sa priblížila až k nemu.

„Vitajte, pán Dej, pravda, ak ním naozaj ste,“ povedala so smiechom, pričom odhalila dva rady bielych zubov. Jednotky mala o čosi dlhšie ako ostatné a Richard to miloval. Prečnievajúce predné zuby boli presne to, čo ho na ženách, samozrejme okrem iného, uchvacovalo.

„Uhm, prepáčte. Áno, som Richard Dej,“ ospravedlňoval sa. Ešte stále na ňu prekvapene zízal. Nemohol sa zbaviť pocitu, že sa s touto ženou už niekedy v minulosti stretol. Hustá hmla nepochopiteľných predstáv, neprebuditeľných spomienok a únava mu nedovoľovali v tejto chvíli triezvo uvažovať.

„Sadneme si?“ spýtala sa.

Nečakala na odpoveď. Ponorila sa do vankúšikov a preložila si nohy. Kratučké šortky dovolili Richardovým očiam, aby sa pokochali ich tvarom.

„Ak chcete zostať stáť, nebudem vám, prirodzene, brániť...“ povedala so smiechom a načiahla sa po cigarete.

„Prepáčte,“ zamrmral priškrtene, podišiel k nej a sadol si na opačný koniec gauča.

„Som veľmi unavený, a keď som vás zbadal, prestalo mi fungovať inak dobre natrénované sebaovládanie.“

„Čo? Natrénované sebaovládanie?“ zodvihla obočie. „To som ešte nepočula.“

Richard si tiež zapálil a zadíval sa na veľký obraz, ktorý visel nad kozubom.

„Predpokladám, že je to nejaký váš predok?“ spýtal sa, aby zakryl rozpaky.

„Nepovedala by som, že predok. Skôr... no, prečo to nepovedať... zadok,“ dodala napokon akoby víťazne.

„Prepáčte, asi som zle počul,“ zapochyboval prekvapene. S potešením sledoval domovníka (či sluhu? napokon, prečo nie aj „majordóma“), ktorý niesol na podnose na široko-ďaleko rozvoniavajúcu kávu. Asi má kumulovanú funkciu, pardál jeden, pomyslel si, keď sa díval na chlapíka, ako servíruje šálky.

„Postavte to sem, predo mňa,“ povedala prísne, veď služobníctvo si treba držať od tela i na prahu nového tisícročia, človek nikdy nevie... „nalejem ju sama.“

Domovník sa naškrobene uklonil a odišiel. Richardovi napadlo, že iste videl Labutie jazero aspoň sto ráz a zobral si z neho príklad.

„Je to ako s tým vaším natrénovaným sebaovládaním. Ale aby ste mi rozumeli,“ vysvetľovala rozhadzujúc pekne formovanými rukami, „zadok preto, lebo je čiernou ovcou rodiny. Je to môj strýko, Viliam Macho.“

„Áno, to poznám. Každá rodina má svoju ovečku-nezbedníčku. Tak napríklad v tej našej - milej a podarenej - som to náhodou práve ja. Nie, neprezradím vám prečo,“ protestoval, keď videl, ako sa zatvárila a otvorila ústa v snahe vyzvedieť sa čo najviac.

„Mne sa zdá, že sa na svojho strýka ponášate, pani Machová,“ povedal rýchlo, aby zmenil tému. Avšak nemyslel to vážne: čierne havranie vlasy, ktoré jej siahali až na chrbát, ostro kontrastovali s mužovou plavou hrivou. Neboli to šediny, ktoré by lepšie pristali k jeho starej zvráskavenej tvári, ale plavé kučeravé vlasy, aké mávajú deti.

„Musím vás vyviesť z omylu,“ povedala, keď mu podávala šálku, „nie som pani a na tohto pána sa, chvalabohu, nepodobám. Viem, že ste to povedali naschvál.“

„OK. Beriem! Vy sa na neho nepodobáte rovnako, ako nepasuje ten váš sluha do konca tohto storočia. Nemal som potuchy, že sa to u nás nosí...“

„Ak máte prachy a pre istotu ich máte riadny kopec, nosia sa veci, o akých sa vám podľa všetkého ani nesníva. Dnes sa dá zbohatnúť len keď máte trošku odvahy a zdravého rozumu so zmyslom pre podnikanie. Jeden predáva autá, iný napríklad drogy. Drogy, pravdaže, hodia viac, ale potom je už len na vás, či na to máte žalúdok. A ak zistíte, že sa vám len tak pre nič za nič nevyvráti, stačí sa obrátiť na správnych ľudí. Súhlasíte?“

„Asi máte pravdu,“ prisvedčil prekvapene.

Nečakal, že sa takto rozhovorí. Ale jedno ho potešilo - nie je vydatá. Vedel si celkom dobre predstaviť, aké potešenie musí byť milovať sa s ňou. Nechcel teraz myslieť na to, čo povedala. Vedel o tom svoje, veď pracoval dlhé roky ako radový zamestnanec jedného väčšieho podniku. Viac ako svojho šéfa nenávidel cvikacie hodiny, ktoré ho mátali vo dne v noci. Úzkostlivé oko šéfa každý mesiac ostražito sledovalo príchody a odchody. Horšie ako výstupná kontrola vo frcgumárni...

Opäť si predstavoval, ako mu leží v náručí. Pocítil to celkom určito, preložil si teda radšej rýchlo nohu cez nohu. Nebude to s prekážkami: žiadny manžel, žiadne problémy, pomyslel si.

„Pravdaže mám pravdu, skúsila som to na svojej koži. Ale nechajme to. Viem, že to znie prihlúplo, mám na mysli posmešné strýkove pomenovanie, ale nenapadá mi nič výstižnejšie. Aby ste mi rozumeli, strýko bol veľmi svojrázny človek,“ dodala a potiahla si z cigarety. Šlukla, dym jej pomaly vychádzal z nosných dierok. Zrejme ani jej nič nehovoria všetky tie výstražné hovädiny na škatuľkách cigariet, napadlo mu.

„Nenudím vás, milý Richard?“

Milý Richard, opakoval si v suchu. Že by sme sa pomilovali už tu? Na gauči? Načiahol sa radšej rýchlo za šálkou a kávu vypil na dúšok. Vedel, že sa musí sústrediť na to, čo mu hovorí. Aj keby to boli politické heslá typu Nekecajte a makajte, vy hovädá... alebo hoci len rozprávka o stratenej myške, ktorá po ceste k syrovej skrýši prišla s kocúrom o panenstvo. Nie, nesmie dovoliť svojej bujnej fantázii, aby mu zatemnila mozog!

„Bol?“ spýtal sa akoby bez záujmu.

„Vlastne ani neviem, či ešte nie je. Asi by som sa mala hanbiť za to, že o ňom hovorím v minulom čase,“ odvetila a zahasila cigaretu.

„Ozaj, mali ste dlhú cestu?“ spýtala sa a ukázala pritom predné hryzáky. Zvláštne dúhovky jej očí mali nezvyčajnú škvrnkovú potlač, ktorá ho prapodivne dráždila a vyvádzala z miery.

„Áno, išiel som dlhšie, ako som predpokladal. Zdržal som sa hlavne preto, lebo som dostal defekt. Chcel som doraziť o siedmej, ale náhoda chcela inak. A navyše som nemal so sebou rezervu, dal som sa teda do stopovania. Asi po dvoch hodinách sa pri mne zastavil jeden voz. Vodiča som požiadal, aby pre mňa z najbližšieho mesta poslal odťahovacie auto. Len sa zasmial a vytiahol z kufra svoju rezervnú pneumatiku. O niekoľko minút už zdobila moje auto, ale vyzerá to smiešne. Tá pneumatika je červená.“

„Všimla som si,“ prezradila sa.

„Keby som vedel, že o mne viete a naschvál ste mi neprišli otvoriť, asi by som sa zlostil. Vás ale hore na schodoch zdržalo niečo iné...“ skúšal, ako bude reagovať.

Znervóznela:

„Máte na mysli ten krik, pravda?“ spýtala sa úsečne a podišla k stolíku hojne zásobenému všakovakou pijatikou. „Dáte si nejaký drink, Richard?“

„Škótsku s ľadom, prosím. Prepáčte, ale ako sa voláte krstným menom?“

„Čo sa týka toho kriku - do toho vás nič nie je. A volám sa Diana,“ povedala a riadne si odpila zo svojho Martini.

„V poriadku, nebudem sa viac pýtať. Nespýtam sa dokonca ani na to, kde je pán Macho. Rád by som ho už konečne uvidel a predstavil sa mu osobne, pretože sme doteraz spolu hovorili len telefonicky. A možno ma tu už kdesi netrpezlivo očakáva a obhrýza si nechty, lebo nevie pochopiť, kde som sa toľko zdržal...“

„Viem, ale...“ začala, ale v tom na nádvorí zapišťali pneumatiky.

„Neviem, kto prišiel, ale iste nemá rád svoje auto,“ poznamenal Richard pobavene a čakal, kto vojde.

Dvere sa rozleteli. Zastal v nich vysoký, vychudnutý muž. Narýchlo si pošpáral v zuboch a naširoko sa usmial, aby všetkým zvestoval, že jeho chrup je v dokonalom poriadku. Vbehol dnu, schytil Dianu do náručia a zatočil sa s ňou. Richard sa po tejto nečakanej etude odvrátil. Cítil sa zbytočný. Azda hlavne preto, že to celé napriek svojej zdanlivej spontánnosti pôsobilo neprirodzene, ba až kŕčovito.

„Pusť ma!“ zaprosila Diana, zrejme keď si uvedomila, ako to celé pôsobí.

Muž sa otočil a zostal zarazene stáť. Položil rozstrapatenú Dianu na zem a vykročil k neznámemu hosťovi.

Nebude milovanie, budú problémy, prebehlo Richardovi mysľou. Postavil sa, natiahol ruku a čakal, kedy k nemu príde. Muž však v poslednej chvíli zmenil smer a podišiel ku stolíku s pijatikou. Odzátkoval jednu z vypulírovaných krištáľových karáf, nalial si, a karafu, ktorú medzičasom výdatne zbavil medovo zafarbeného obsahu, vrátil na miesto. Richard si opäť sadol, necítil sa príjemne. Neznášal podobných frajerov, ktorí sa cítia byť pánmi situácie len preto, že sú o niečo vyšší ako on.

„Norbert,“ napomenula ho Diana, „toto je Richard Dej. Zoznámte sa.“ Vôbec jej pri tom nedošlo, že by mohla opáčiť, a podľa regule skúsiť Richardovi povedať aj priezvisko svojho nápadníka.

„Čo sa týka mňa,“ povedal Richard ostro, „ja som snahu mal. Ale nie som si istý, či sa budem ešte raz obťažovať.“

Diana stuhla. Pozrela na Norberta a rýchlo povedala: „Neviem, čo ti prebehlo cez nos, ale myslím, že by si mal byť zdvorilejší!“ Hlas jej znel duto a podráždene.

Richardovi bolo jasné, že má dočinenia s nafúkaným zazobaným panákom, jedným z tých, ktorých tak veľmi miloval.

Chlapík si to nečakane rozmyslel a zaťal do živého: „Som Norbert Potrok. Jej snúbenec!“

„JEJ snúbenec,“ začal Richard posmešne, „ako pekne ste to povedali...“ Odpil si z whisky, ktorá mu medzičasom zhorkla v ústach a vrátil pohár na stolík. Rozhodne vstal.

„Nemeral som takú dlhú cestu na to, aby som sa už pomaly hodinu, odkedy som stál pred bránou a nikto sa neobťažoval prísť mi otvoriť, otravoval a márnil čas s našuchoreným kohútom, ktorý si myslí, že je celé smetisko jeho!“ Po týchto slovách vykročil ku dverám. Norbert tresol pohárom a rozbehol sa. Chcel schmatnúť Richarda pod krk, ten bol však rýchlejší, šikovne sa vymanil zo zovretia a vykrútil mu ruky za chrbát. Norbert zastonal.

„Pustite ho!“ zakričala Diana. Prekvapilo ho to. Nečakal, že sa naňho osopí. Bol logicky presvedčený, že sa doteraz správal až príliš slušne. Keď však zbadal v Dianiných očiach strach, povolil zovretie. Norbert sa pomaly narovnal. Zatváril sa ako idiot a začal si šúchať zápästia.

„Čo keby som prišiel neskôr? Zdá sa, že váš otec tu ešte nie je,“ povedal, keď prechádzal cez dvere, ktoré mu otvoril Peter. Sluha, ktorý sa odkiaľsi vynoril, aby si plnil svoje povinnosti.

Odrazu pocítil, ako sa ho dotkla. Otočil hlavu. Dívali sa naňho takmer zúfalé oči. Čierne oči raneného zvieraťa. Nechápal, kde sa zrazu stratilo jej sebavedomie.

Zašepkala: „Nehnevajte sa, prosím. Príďte zajtra ráno o desiatej. Otec musel narýchlo odcestovať. Poprosil ma, aby som ho ospravedlnila. Vráti sa až neskoro v noci. Prepáčte, mala som vám to povedať hneď na začiatku. Dovidenia,“ rozlúčila sa a podala mu ruku. Prijal jej dlaň a pozrel sa jej do tváre. Mala v nich strach a on nechápal prečo. Neveštilo to nič dobré. Keď nastupoval do auta, cítil sa nepríjemne...

Druhá kapitola

V neveľkej hotelovej izbe, osprchovaný a s riadnou dávkou whisky v hlave, ležal a oddychoval. Predstavoval si to milé stvorenie, ktoré ho dnes očarilo. Jej plachý, ustráchaný výraz v očiach, čo ho vyprevádzali, sa mu zdali známe. Akoby ich už kdesi videl... Nevedel však pochopiť tú náhlu zmenu, ktorá sa s ňou udiala, a ako je možné, že sa dala dohromady s takým chlapom. Nie, nesedelo mu to.

„Niečo mi tu škrípe, dočerta!“ bľabotal si len tak pre seba, „počkám na Macha a podľa toho, ako sa veci vyvinú, spravím si možno čas aj na to, aby som prišiel tomuto vzťahu na koreň.“

O chvíľu zadriemal. V predstavách mu tancovali tiene, z ktorých sa vynorila Diana. Vábila ho vystretými rukami a zvodne sa usmievala. Na sebe mala len závoj, cez ktorý presvitalo nahé telo. Vlnila sa v bokoch, zakláňala hlavu a zmyselne si oblizovala vlhké pery. „Poď!“ vábila ho. Ruky si položila na stehná a šúchala si ich smerom k rozkošnému čiernemu pahorku...

Zazvonil telefón. Cynicky prerušil jeho sen, práve keď nadvihoval priesvitný závoj a načiahla sa mu za ním...

„Kto je?“ spýtal sa podráždene, keď zodvihol slúchadlo.

„Tak sa pýtame, keď niekto stojí za dverami a nie keď telefonuje,“ začul Dianin pripitý smiech. Posadil sa, prehodil slúchadlo do druhej ruky a pozrel do tmy.

„Čo sa stalo?“ zahučal do ticha hotelovej izby.

Zo slúchadla sa šíril hysterický smiech. Nechal ju tak a čakal, kedy znova prehovorí.

„Mal by si ma vidieť, Richard. Je na mňa dobrý pohľad,“ opäť mu zatykala, zarehlila sa a položila. Náhlivo sa obliekol, vybehol z hotela a nasadol do auta. O pár minút bol na mieste.

Dvere boli otvorené. Žlté svetlo sa rozlievalo po schodoch i po nádvorí. Zaparkoval a vbehol dnu.

Sedela na zemi s prekríženými nohami. Hlava jej bezvládne visela. Napoly privreté viečka a modrinami posiata tvár boli presne to, čoho sa obával. Zodvihol ju a preniesol na gauč. Kocky ľadu zabalil do vreckovky a priložil ich na Dianinu doráňanú tvár. Zasipela.

„Bol to ten sviniar?“ spýtal sa ostro.

„Ak máš na mysli Nora, u-há-dol si.“

„Kde je domovník? On tu nebol?“ spýtal sa zlostne.

„Ni-e. Keď si odišiel, Noro poslal Petra domov,“ zodvihla vreckovku a utrela si vodu z roztopeného ľadu, ktorý si prikladala k opuchnutej tvári.

„Prečo ti to urobil?“ zaujímal sa a pod hlavu jej položil vankúš. Poďakovala sa nepatrným úsmevom.

„Keď ti poviem, že je žiarlivý...“ začala.

„Žiarlivý?“ skočil jej do reči. „A čo si myslel, že som ťa prišiel pretiahnuť na pravé poludnie? A rovno tu, v hale a pred vaším pásikavým domovníkom?“ hneval sa.

„To je... to je dlhé vysvetľovanie,“ povedala potichu a zastonala. Videl, ako ju namáha, keď musí rozprávať. Nevypytoval sa už na nič.

„Len mi ešte prezraď, kde máš spálňu. Odvediem ťa tam,“ povedal a pomohol jej vstať.

Opatrne vyšli po schodoch. Cítil, ako mu drevenejú nohy. Vždy, keď mal v sebe viac ako zvyčajne, chodilo sa mu ťažko. V jednom okamihu mu napadlo, že sú podarená dvojica. Ona s monoklom pod okom, dosť pripitá na to, aby ostala spať na dlážke a on, vyrušený z dráždivého sna, a o nič menej opitý.

Spálňa bola veľká s obrovskou posteľou a ešte väčším zrkadlom, ktoré nad ňou viselo zo stropu. Striaslo ho, keď si predstavil, ako sa tam s ňou Noro váľa.

Pomohol jej uložiť sa do postele. Podoprel jej hlavu vankúšmi, aby oddychovala pohodlne. Zašiel do kúpeľne a priniesol mokrý uterák. Keď sa vrátil, všimol si, že si rozopla blúzku. Biela čipkovaná a nebezpečne priesvitná podprsenka zasvietila i so svojím obsahom do všetečnej tmy. Zacítil, že mu nedrevenejú len nohy. Rázne zatriasol hlavou, aby sa spamätal. Prinútil sa myslieť na toho sviniara, ktorý jej tak veľmi ublížil. V zlosti sa díval na oko, ktoré jej už riadne opuchlo.

„Nepozeraj na mňa,“ zavzlykala a hanblivo si zakryla tvár uterákom.

„Prestaň,“ napomenul ju a vyzul si topánky. Zauvažoval, či jej nevyzlečie i nohavice a košeľu. Radšej to rýchlo zahnal...

„Neodíď odo mňa,“ poprosila milo a o chvíľu zaspala. Vyriekla to nežne. Potešilo ho to.

Rozhliadol sa po izbe. Neďaleko bola pohovka. Hodil si na ňu vankúš, ľahol si a oprel sa oň. Pozeral, ako spí.

Dianine spotené, pozliepané čierne vlasy a pleť biela ako tvár Snehulienky ho preniesli do minulosti a pomohli mu pochopiť, prečo sa domnieval, že Dianu už niekedy predtým stretol.

Boli to vlasy a ubolená smutná tvár iného dievčaťa. Dievčaťa, s ktorým ho spájal dovtedy nepoznaný cit.

Láska.

Mal vtedy niečo vyše sedemnásť a srdce naplnené lávou. Žieravina, čo ho spaľovala, nebola nič iné ako láska, tá nezraniteľná i najzraniteľnejšia, spaľujúca a mrazivá. Áno, študentská láska v čase dospievania, kedy majú platiť len príkazy učiteľov a rodičovské napomenutia. A ona vzbĺkla, zahorela...

Ako tak hľadel na spiacu Dianu, videl v nej Kataríninu tvár. Videl v jej tvári, nežnej a sladkej napriek všadeprítomným modrinám, rovnaký nepokoj a súčasne i odhodlaný výraz, schopný čeliť v každom okamihu akejkoľvek presile.

Nemohol inak. Náhle mu bolo jasné, že sa práve zaľúbil!

Zobudilo ho pískanie pneumatík. Bleskurýchle vyskočil z pohovky. Nohy sa mu v noci zlomyseľne zamotali do deky, ktorú si na seba prehodil. Nebyť jeho vycvičenej duchaprítomnosti a mocných svalov, ktoré zmiernili pád, vyzeral by ako Diana, ktorá ešte spala.

Šťavnato zahrešil a vybehol z izby. Zostal stáť na schodoch, schovaný za zbrojnošom umiestneným na rozľahlom balkóne. Videl z neho, čo sa deje dolu v hale. Neviem, kde ťa zobrali, ale čosi ti poviem: trblietaš sa tu, trblietaš, ale Diane si včera nepomohol, vyčítal v duchu kovovej opache a zaostril zrak.

Vošiel Norbert, ale nebol sám.

„Poď dnu, neboj sa,“ vyzýval kohosi a spravil smiešnu poklonu, ktorá sa k tomuto zámočku hodila lepšie ako moderný gauč.

„Myslíš, že sa to... uhm... že sa to hodí?“ začul piskľavý hlas, ktorý presne pasoval k brunetke, ktorá nesmelo vošla. Zastala vo dverách a prekvapene sa dívala okolo seba.

„No vojdi, nech môžem zatvoriť dvere,“ zasmial sa Noro, štuchol ju rukou doprostred miestnosti a nakoniec pridal aj capnutie po rozľahlej riťke.

Richard ich pozoroval zo svojho úkrytu. Bolo mu jasné, že si priviedol túto ženskú na to, aby potupil Dianu. Nazlostene zaškrípal zubami.

Mladá žena medzičasom rozprestrela svoj zvedavý pohľad na všetko, čo zočila. Bojazlivo a prekvapene. Bolo na nej vidieť, že ešte nikdy nebola v takomto obrovskom dome. Norbert chce urobiť dojem, uvažoval Richard. Možno je to to jediné, čím môže zapôsobiť na ženy, pomyslel si posmešne a napäl sluch.

Brunetka z diaľky a vtáčej perspektívy nevyzerala najhoršie. Šaty, ktoré mala na sebe, jej však boli očividne primalé, ale za to veľmi pekné. Iste si ich požičala od kamarátky, prebehlo mu mysľou, ale asi si nevšimla, že by potrebovali v určitých partiách povoliť...

Norbert ju posadil na gauč a otvoril šampanské. Sekt zašumel a obom sa vylial z pohára.

„Na zdravie!“ predniesol hostiteľ hlučne.

Ženština si iba nesmelo usrkla.

„Ja to naraz nemôžem vypiť, Norino. Poznáš ma!“ zachichotala sa ako teliatko.

Nemala by sa smiať, vyzerá pritom ako vykuchaná tekvica so sviečkou vo vnútri, pomyslel si Richard. Vždy sa bál svietiacej tekvice, ktorou ho kedysi ako malého chlapca strašil brat. Asi sa vtedy nepáčila ani Norbertovi, pretože sa otočil a radšej si znova nalial.

„Čo budeme robiť?“ spýtala sa tekvica a opäť sa usmiala.

Určite by ju radšej poslal došľaka, keď sa tu takto zubí, zasmial sa Richard v duchu. Mal chuť zapáliť si. Už ho títo dvaja štvali. Ani z voza, ani na voz.

Odrazu začul, ako sa za ním otvorili dvere. Starý domovník naňho prekvapene pozrel a skríkol: „Čo tu robíte?!“

Richard si spomenul na jeho ruky, ktoré boli iste ešte vždy schopné znetvoriť aj jeho poopičný ksicht. Bolo viac ako jasné, že je zbytočné, aby si priložil prst na ústa a povedal pšššššt! Asi by mu to veľmi nepomohlo...

Preto sa radšej prihlúplo usmial, zahnal sa a zasadil mu pravý hák. Domovník sa zviezol na zem a zachrčal.

„Čo sa to tam hore deje?“ začul Norbertov hlas.

„A čo tam dolu, holúbkovia?“ spýtal sa Richard na oplátku. Nahol sa cez zábradlie a pozrel na podarenú dvojicu. Aj z diaľky bolo vidno, ako Noro zbledol. Začal pobehovať od kozuba k dievčaťu a zavrčal ako pes.

„Veď si zaštekaj. Smelo!“ zasmial sa Richard.

Pomaly už pripitá dievčina sa zahľadela na schody a keď zbadala Richarda, opäť sa usmiala. Bolo mu jasné, že má zrejme usmievací deň. Ľutoval, že ju spoznal práve dnes, preto radšej sklopil zrak. Prišlo mu zle.

„Snáď si mi nechcel nahovoriť, že by si vymenil Dianu za túto zeleninu?“ ukázal prstom na brunetku a rukami opísal vo vzduchu siluetu jej moletnej postavy.

Norbert si sadol a čušal. Nemal chuť znova vyfasovať.

„Čože? Čo to hovorí?! Diana?“ zahučala tekvica a plesla si rukou po stehne. Zatriaslo sa ako vychladnutá huspenina.

„Čo sa to tu deje?“

Všetci pozreli na Dianu, ktorá schádzala po schodoch. Napuchnuté oko, niekoľko modrín a rozstrapatené vlasy pôsobili príšerne a odpudzujúco. Richard si nevšimol, kedy okolo neho prešla. Zamrzelo ho to. Nechcel, aby ju títo dvaja videli v takomto stave.

„Diana?“ spýtala sa opäť brunetka a neveriacky zakrútila hlavou: „Nemyslím si, že som ktovieako krásna, ale ak je toto tá tvoja... no... uhm... nečudujem sa, že si zatúžil po zmene, Norino!“

„Kto je táto žena?“ spýtala sa Diana a zastala medzi ňou a Norbertom.

Tak sa mi zdá, že Diana je i takto krajšia od tej ženskej, pomyslel si Richard a zišiel dolu po schodoch.

„Volám sa Elena!“ predniesla významne a hodila hlavou ako cirkusový kôň. Pomaly, obradne dopila šampanské. Zrejme sa nazdávala, že je paňou situácie. Prázdny pohár pichla svojmu drahému pod nos: „Nalej mi ešte, Norinko!“

Diana rázne prešla k stolíku, schytila do ruky nedopitú fľašu sektu a podala ju Elene.

„Zober si ju na cestu, zlatko!“

„Norinko, čo to... no, čo to má znamenať? Urob niečo!“ zapišťala ako pristúpený škrečok a rozbehla sa k nemu.

„Radšej choď!“ odsotil ju nečakane, zdrapil za lakeť a odvliekol ju k dverám. Keď bola vonku, zaplesol vchodové dvere. Začala trieskať klopadlom ako najatá. Richarda to po chvíli nahnevalo, otvoril a prekvapenej Elene, ktorá čakala niekoho iného, vmietol do tváre:

„Pozri, mám pre teba dve rady. Prvá je: našpor si pár grešlí a kúp si aspoň o dve čísla väčšie šaty! Druhá: nikdy sa nesmej, lebo to raz niekoho zabije!“ Po týchto slovách zatvoril dvere, prešiel do stredu haly a zastal postojom wrestlingového zápasníka, pripraveného rozbehnúť sa, vyskočiť a s riadnou dávkou zlosti sťažka dopadnúť na svojho cintľavého súpera.

Norbert si tentoraz nalial niečo tvrdšie. Nepozrel sa inde ako do pohára.

„Čo si taký tichý, Norinko? Pochváľ sa, aké je to tresnúť žene? Myslím si, že máš v rukách riadny švih, podľa toho, ako Diana vyzerá,“ zahučal.

„Naštval som sa, keď som vás tu spolu našiel,“ vyjachtal cez zuby Noro.

„Nepi tak rýchlo, lebo sa nedozviem, o čo ide. O chvíľu ťa to zloží. Oveľa skôr, ako to spravím ja,“ upozorňoval ho Richard a radšej si zapálil.

„Keď tak nad tým rozmýšľam, ani sa nečudujem, že ťa nikto neinformoval o mojom príchode. Ja osobne by som ti neprezradil ani to, že som sa narodil,“ zavrčal znova a mocne si potiahol.

„Áno,“ začala Diana, „aj mne sa vidí tvoje správanie nevhodné. Ak sa takto správaš pred svadbou, neviem si predstaviť, čo bude po nej.“

„Naozaj sa nechcem medzi vás miešať, len vám poviem, že ako manželská predohra to nebolo zlé,“ ozval sa Richard a podišiel ku dverám. „Môj čas je drahý na to, aby som sa tu díval na džentlmena a jeho fackovaciu bábiku,“ hneval sa.

Dúfal, že sa Diana bude k Norbertovi správať po včerajšku ináč. Čakal, že mu prinajmenšom skočí na krk a vyškriabe oči. Ona však zhodnotila jeho správanie ako veľmi nevhodné a stojí tu akoby čakala, že ju znova udrie. Nevedel to pochopiť a bolo mu to ľúto.

Prinútil sa, aby znel nenútene a tvrdo zároveň: „À propos, neozval sa vám, slečna Machová, váš ocino, pokiaľ ste sladko oddychovali vo svojej teplej postieľke na poschodí?! Ak nemá o ten kšeft záujem, nemusel ma sem volať. Myslím, že keby som sa teraz pozrel do svojho diára, našiel by som v ňom zopár mien, ktoré by mi boli vďačné za takú obchodnú ponuku. Ale keďže som od prírody dobrák ako medveď Bubu, uráčim sa a počkám do zajtra. Snáď sa dovtedy pán Macho objaví, inak po ňom vyhlásim celoštátne pátranie... A aby som nezabudol, nájdete ma v onom hoteli. Myslím, že vám nemusím hovoriť moje telefónne číslo, slečna Machová,“ zasalutoval ako vojak a bral sa na odchod. Nečakal na domovníka, kedy mu príde otvoriť. Pravdepodobne sa ešte nepozviechal.

Vyšiel von a nasadol do auta. Motor zavrčal, ale i napriek hluku začul Norberta, ktorý práve začal spovedať Dianu. To s tým hotelom a telefónnym číslom mu iste zostalo vŕtať v hlave. Zamrzelo ho, že ju opäť vystavil možnému nebezpečenstvu, ale nevrátil sa tam. Cítil sa oklamaný a podvedený.

Nechal svoje auto, aby sa rozbehlo...

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tiráž