Daniel Kahneman

MYŠLENÍ – RYCHLÉ A POMALÉ (ukázka)

Podle anglického originálu Thinking, Fast and Slow vydalo v edici Pod povrchem nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2012. Všechna práva na reprodukci knihy nebo jakékoliv její části jsou vyhrazena.

Copyright © 2011 by Daniel Kahneman. All rights reserved.

Přeložila Eva Nevrlá

Odpovědná redaktorka Andrea Brázdová

Odborná korektura Stanislav Gálik

Redakční spolupráce Tomáš Baránek, Vít Šebor

Úprava obálky David Dvořák

Úprava obrázků David Dvořák, Radek Petřík

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ebook Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-mysleni-rychle-pomale]

[Errata hlaste na nelibisemi@melvil.cz]

© Jan Melvil Publishing, 2012, 2012

ISBN 978-80-87270-46-2

Poděkování

Mám to štěstí, že mám mnoho přátel a nestydím se je požádat o pomoc. Obrátil jsem se snad na každého ze svých přátel, na některé z nich i vícekrát, se žádostí o informace nebo o redakční návrhy. Omlouvám se, že je zde nemohu uvést všechny. Několik z nich hrálo při vzniku této knihy zásadní roli. Především chci poděkovat Jasonu Zweigovi, který mě k tomuto projektu přivedl a trpělivě se se mnou pokoušel spolupracovat, dokud nám oběma nedošlo, že se mnou se spolupracovat nedá. Průběžně mi byl velkoryse nápomocen s redakčními radami a záviděníhodnou erudicí – věty, které navrhl, se nacházejí na mnoha místech knihy. Roger Lewin přepracoval zápisy celé řady přednášek v koncepty kapitol. Průběžně mi poskytovala cennou pomoc Mary Himmelsteinová. John Brockman pro mě začal pracovat jako agent a stal se mi spolehlivým přítelem. Ran Hassin poskytoval rady a podporu v dobách, kdy toho bylo nejvíce zapotřebí. V posledních fázích té dlouhé cesty mi poskytl nepostradatelnou pomoc Eric Chinski, můj redaktor v nakladatelství Farrar, Straus and Giroux. Znal knihu nakonec lépe než já sám a práce na ní se stala radostnou spoluprací – nedovedl jsem si představit, že by redaktor toho mohl udělat tolik jako Eric. Během hektických finálních měsíců mě podporovala také má dcera Lenore Shoham, která přispěla mnoha chytrými připomínkami, kritickým okem a také větami ze sekcí „Hovory o“. Má žena Anne Treisman toho v souvislosti s touto knihou prodělala spoustu a udělala spoustu – bez její trvalé podpory, moudrosti a nekonečné trpělivosti bych práci dávno vzdal.

Obsah

Poděkování

Obsah

Úvod

DVA SYSTÉMY

Postavy tohoto příběhu

Pozornost a úsilí

Líný kontrolor

Stroj na asociace

Kognitivní snadnost

Normy, překvapení a příčiny

Stroj na rychlé závěry

Jak vzniká úsudek

Odpovídání na jednodušší otázky

HEURISTIKY A ZKRESLENÍ

Zákon malých čísel

Ukotvení

Heuristika dostupnosti

Dostupnost, emoce a rizika

Co studuje Tom W.?

Linda: méně je více

Příčiny trumfnou statistiku

Regrese k průměru

Jak zkrotit intuitivní předpovědi

PŘEHNANÁ SEBEDŮVĚRA

Iluze pochopení

Iluze platnosti

Intuice versus matematika

Intuice expertů: kdy jí můžeme věřit?

Pohled zvenčí

Motor kapitalismu

VOLBY

Bernoulliho omyly

Prospektová teorie

Majetnický efekt

Nepříznivé události

Čtyřsložkový model preferencí

Vzácné události

Rizikové strategie

Sledování skóre

Zvraty v úsudku

Rámce a realita

DVĚ JÁ V NÁS

Dvě já v nás

Život jako příběh

Prožívané štěstí

Jak přemýšlíme o životě

Závěry

Dodatek A: Úsudek v podmínkách nejistoty: heuristiky a zkreslení

Dodatek B: Volby, hodnoty a rámce

Odkazy

Úvod

Každý autor, který něco píše, si představuje místo nebo situace, kde by čtenáři mohli mít nějaký přínos z toho, že si jeho práci přečetli. Pro mě se takové místo nachází u tradičního firemního automatu na vodu nebo kávu, kde si lidé v přestávkách mezi prací vyměňují názory nebo se přijdou jen tak pobavit. Přál bych si, abych obohatil slovní zásobu lidí, když se budou bavit o úsudcích a rozhodnutích jiných lidí, o nových firemních strategiích nebo o nedávné investici některého kolegy. Proč se ale vůbec starat o kvalitu těchto hovorů? Protože je mnohem snadnější, a taky mnohem příjemnější, identifikovat a pojmenovávat omyly jiných než rozpoznávat své vlastní. Zkoumání našich názorů a přání je vždycky obtížné (a mimořádné obtížné, když to potřebujeme nejvíc), ale zde bychom právě s výhodou mohli využít kvalifikovaných názorů ostatních. Mnozí z nás mimovolně dopředu uvažují o tom, jak naši kolegové a přátelé budou hodnotit různá naše rozhodnutí – je tedy důležité, jak kvalitní tato hodnocení budou. Očekávání inteligentně vedených hovorů o našich rozhodnutích představuje silný motiv pro seriózní sebekritiku, mnohem silnější než novoroční předsevzetí, že zdokonalím své rozhodování v práci i osobním životě.

Chce-li být lékař dobrým diagnostikem, musí se naučit ohromné množství názvů nemocí, z nichž každý je spojen s konkrétním popisem nemoci a jejích příznaků, možných příčin, možným vývojem a důsledky a možnými zásahy, kterými lze nemoc zmírnit nebo vyléčit. Studium medicíny tedy obnáší mimo jiné naučit se lékařský jazyk. A k hlubšímu pochopení našeho myšlení a rozhodování je také potřeba mít bohatší slovní zásobu, než jaká se používá v každodenním jazyce. Snažím se podpořit tuto „informovanou konverzaci“ proto, že v omylech, jichž se lidé dopouštějí, existují jisté typické modely. Za určitých okolností dochází k těmto zkreslením, která se nazývají systematické chyby či biasy, celkem předvídatelně. Když na pódium vstoupí pohledný sebevědomý řečník, můžete předvídat, že publikum bude jeho projev posuzovat příznivěji, než si ve skutečnosti zaslouží. Budete-li mít k dispozici diagnostický název pro toto zkreslení (haló-efekt – čili tendence hodnotit člověka podle prvního dojmu), bude také snadnější takové zkreslení ve vlastním úsudku předjímat, rozpoznat a pochopit.

Když se vás někdo zeptá, na co myslíte, dokážete normálně odpovědět. Jste přesvědčeni, že víte, co se děje ve vaší hlavě: často se to skládá z jedné vědomé myšlenky vedoucí ukázněně k další myšlence. Toto ale není jediný způsob, jak naše mysl funguje, a dokonce to není ani způsob typický. Většina dojmů a myšlenek se v naší vědomé mysli objeví bez toho, že bychom věděli, jak se tam dostaly. Nemůžete vystopovat, jak jste přišli na to, že na stole před vámi je lampa, jak jste při telefonátu se svým partnerem odhalili náznak podrážděnosti v jeho hlase nebo jak jste se dokázali na silnici vyhnout nebezpečí ještě předtím, než jste si ho plně uvědomili. Mentální práce, která generuje dojmy, intuice a mnohá naše rozhodnutí, probíhá v naší mysli ve vší tichosti.

V této knize se hojně rozebírají zkreslení neboli biasy naší intuice. Tím, že se zaměřujeme na chyby, však nedegradujeme lidskou inteligenci – stejně jako například pozornost věnovaná nemocem v lékařských textech nepopírá možnost dobrého zdraví. Většina z nás se po většinu doby těší dobrému zdraví – a také většina z našich úsudků a činů je správná. Jak proplouváme svými životy, obvykle si dovolujeme řídit se svými dojmy a pocity; důvěra, kterou máme ve své intuitivní názory a preference, většinou bývá oprávněná. Ale není tomu tak vždy. Často jsme o něčem skálopevně přesvědčeni, i když pravdu nemáme, a objektivní pozorovatel má v porovnání s námi větší šanci tyto chyby detekovat.

A tak mým cílem pro konverzace u nápojových automatů je toto: poskytnout lidem rozsáhlejší a přesnější jazyk pro tyto diskuse, a tím zlepšit jejich schopnost identifikovat a pochopit omyly v úsudcích a rozhodnutích – u ostatních a nakonec i u nich samotných. Snad alespoň v některých případech povede přesná „diagnóza“ k návrhu takového opatření, které omezí škody, k nimž špatné úsudky a rozhodnutí často vedou.

ZAČÁTKY

V této knize prezentuji svoji současnou úroveň chápání problematiky lidského úsudku a rozhodování, která se po dlouhá léta formovala objevy na poli psychologie. Ústřední myšlenky však mohu vysledovat až k tomu šťastnému dni v roce 1969, kdy jsem jednoho kolegu požádal, aby vystoupil jako host na semináři, který jsem vyučoval na katedře psychologie Hebrejské univerzity v Jeruzalémě. Amos Tversky byl v té době považován za vycházející hvězdu v oboru výzkumu rozhodovacích procesů (ve skutečnosti byl hvězdou ve všem, co dělal), a tak jsem věděl, že to bude zajímavý zážitek. Mnoho lidí, kteří Amose znali osobně, ho považovali za nejinteligentnějšího člověka, se kterým se kdy potkali. Byl brilantní, výřečný a charismatický. Navíc byl obdařen úžasnou pamětí na vtipy a měl schopnost je použít v těch nejvhodnějších chvílích pro podtržení své myšlenky. Když byl někde Amos, nehrozila v žádném případě nuda. Tehdy měl třicet dva let, já třicet pět.

Amos na semináři popisoval tehdy probíhající výzkumný program na Michiganské univerzitě, v rámci kterého hledali odpověď na tuto otázku: Jsou lidé dobří intuitivní statistici? Vědělo se, že lidé jsou intuitivně dobří například v gramatice: ve věku čtyř let se dítě ve své mluvě bez problémů přizpůsobí pravidlům gramatiky, ačkoliv nemá ponětí, že taková pravidla existují. Mají lidé podobné intuitivní cítění pro základní principy statistiky? Amos doložil, že odpověď na otázku zní kvalifikované ano. Na semináři následovala živá debata a nakonec jsme došli k závěru, že lepší odpovědí je kvalifikované ne.

Amosovi i mně se debata velmi líbila. Usoudili jsme, že intuitivní statistika představuje zajímavé téma a že by bylo zábavné ho zkoumat společně. Ještě ten pátek jsme se sešli v Café Rimon, oblíbeném lokále jeruzalémských bohémů a profesorů, a naplánovali jsme studii statistické intuice u sofistikovaných výzkumných pracovníků. Na semináři jsme došli k závěru, že naše vlastní intuice je nedostačující. Navzdory létům vyučování a používání statistiky jsme si nevyvinuli intuitivní smysl pro spolehlivost statistických výsledků zaznamenaných u malých vzorků. Náš subjektivní úsudek byl zkreslený: byli jsme příliš ochotni důvěřovat zjištěním výzkumu založeným na neadekvátních důkazech a měli jsme sklon shromažďovat v našem vlastním výzkumu příliš málo pozorování. Cílem naší studie mělo být zjištění, zda jiní výzkumní pracovníci trpí stejným postižením.

Připravili jsme anketu, která obsahovala realistické scénáře statistických problémů, které odhalil výzkum. Amos pak shromáždil odpovědi u skupiny odborných účastníků na konferenci Společnosti matematické psychologie, jejímiž účastníky byli také autoři dvou učebnic statistiky. Podle očekávání jsme zjistili, že naši odborní kolegové stejně jako my značně zveličovali pravděpodobnost, že původní výsledek nějakého experimentu bude úspěšně zopakován i u malého vzorku. Také poskytli fiktivnímu studentovi velmi mizernou radu ohledně počtu pozorování, která by měl provést. Dokonce ani statistikové nebyli dobrými intuitivními statistiky.

Při psaní článku, kde jsme shrnovali zjištěné poznatky, jsme s Amosem zjistili, že se nám spolu skvěle spolupracuje. Amos byl vždy velmi vtipný a v jeho přítomnosti jsem se i já stával zábavným, a tak jsme trávili hodiny seriózní práce v nepřetržité zábavě. Díky pozitivnímu rozpoložení, které naši práci provázelo, jsme byli mimořádně trpěliví – je mnohem snazší usilovat o dokonalost, když se nikdy nenudíte. Možná ještě důležitější bylo, že jsme na sebe nevytahovali své kritické zbraně. Já i Amos jsme byli kritičtí a hádaví, on dokonce více než já, ale během let naší spolupráce ani jeden z nás neodmítl bez přemýšlení něco, co řekl ten druhý. Vlastně jednou z věcí, kterou jsem na naší spolupráci měl nejraději, bylo to, že Amos často uviděl v mé vágní myšlence jakýsi smysl mnohem jasněji než já. Amos měl logičtější uvažování, zaměřoval se na teorii a měl neutuchající smysl pro vedení. Já jsem byl vždy více intuitivní, s kořeny v psychologii percepce, ze které jsme si vypůjčili řadu užitečných myšlenek. Byli jsme si dost podobní na to, abychom si vzájemně dobře rozuměli, a dost odlišní na to, abychom dokázali jeden druhého překvapit. Zavedli jsme si rutinu, kdy jsme trávili většinu našich pracovních dní společně, často na dlouhých procházkách. V následujících čtrnácti letech se naše společné aktivity staly hlavní náplní našich profesních životů a práce, kterou jsme společně vytvořili během těchto let, patřila k tomu nejlepšímu, co každý z nás kdy vykonal.

Rychle jsme si osvojili praxi, kterou jsme pak dodržovali celá léta. Náš výzkum probíhal jako rozhovor, kdy jsme vymýšleli otázky a společně pak zkoumali naše intuitivní odpovědi. Každá otázka byla malým experimentem a během jediného dne jsme takto provedli mnoho experimentů. Nehledali jsme přitom správnou odpověď na různé statistické otázky, které jsme pokládali. Naším cílem bylo identifikovat a analyzovat intuitivní odpovědi, které nám jako první přišly na mysl – takové, které jsme byli v pokušení odpovědět, i když jsme věděli, že jsou chybné. Byli jsme přesvědčeni – a správně, jak se později ukázalo – že intuice, které se projevily u nás u obou, se objeví i u ostatních lidí a že by bylo snadné demonstrovat jejich vliv na úsudek.

Jednou jsme například s velkým potěšením zjistili, že máme úplně stejně hloupou představu o budoucích profesích několika malých dětí, které jsme oba znali. Dokázali jsme hravě identifikovat hádavého tříletého právníka, roztržitého profesora a empatického, mírně dotěrného psychoterapeuta. Tyto předpovědi byly samozřejmě absurdní, ale stejně nám připadaly úžasné. Bylo jasné, že naši intuici vedla podobnost jednotlivých dětí s kulturními stereotypy určitých profesí. Toto zábavné cvičení nám pomohlo vytvořit teorii, která se v té době rodila v našich hlavách, a to teorii o roli podobnosti v předvídání. Pokračovali jsme v dalších testech a rozpracovali tuto teorii v řadě experimentů, ke kterým patřil i následující příklad.

Když budete zvažovat následující otázku, předpokládejte, prosím, že Steve byl vybrán náhodně z reprezentativního vzorku:

Jednoho člověka jeho sousedi popsali následujícím způsobem: „Steve je velmi plachý, uzavřený člověk, vždycky je ochoten pomoci, ale moc se nezajímá o lidi nebo o skutečný svět kolem sebe. Je to skromný, slušný člověk, má smysl pro pořádek a vášeň pro detaily.“ Bude Steve s větší pravděpodobností knihovník, nebo farmář?

Každého samozřejmě hned napadne podobnost Stevovy osobnosti s osobností typického knihovníka, zatímco stejně důležité statistické faktory zůstanou téměř vždy opomenuty. Uvědomili jste si, že například ve Spojených státech připadá na jednoho knihovníka více než 20 farmářů? A protože existuje o tolik více farmářů, je téměř jisté, že více „skromných slušných lidí“ najdete na traktoru než za informačním pultem knihoven. Zjistili jsme však, že účastníci v našich experimentech ignorovali relevantní statistické údaje a spoléhali výhradně na podobnost. Navrhli jsme hypotézu, že používali podobnost jako zjednodušující heuristiku (hrubý odhad) pro provedení obtížného úsudku. Spoléhání se na heuristiku způsobilo předvídatelné zkreslení (bias, systematickou chybu) v jejich úsudcích.

Při jiné příležitosti jsme s Amosem uvažovali nad mírou rozvodovosti mezi profesory na naší univerzitě. Zjistili jsme, že otázka vyvolá prohledávání paměti – hledání rozvedených profesorů, které jsme znali nebo jsme o nich věděli, že jsou rozvedení – a že jsme hodnotili velikost kategorií podle snadnosti, s jakou nám na mysl přišly příklady. Nazvali jsme toto spoléhání na snadnost paměťového hledání heuristikou dostupnosti. V jedné z našich studií jsme účastníky požádali, aby odpověděli na jednoduchou otázku ohledně slov v typickém anglickém textu:

Uvažujte písmeno K.

Objeví se K ve slovech s větší pravděpodobností jako první písmeno, anebo jako třetí písmeno?

Jak vám potvrdí každý hráč Scrabblu, je mnohem snadnější najít slovo, které začíná určitým písmenem, než přijít na slovo, které má toto písmeno na třetím místě. To platí pro každé písmeno abecedy. Proto jsme očekávali, že respondenti budou zveličovat četnost písmen vyskytujících se na první pozici – a to i u takových písmen (K, L, N, R, V), která se ve skutečnosti v anglických slovech objevují častěji na třetích pozicích. Spoléhání na heuristiku zde opět vyprodukovalo předvídatelné zkreslení v úsudku. Nedávno jsem například musel zpochybnit svůj dlouholetý názor, že nevěra má větší výskyt mezi politiky než mezi lékaři či právníky. Měl jsem kdysi pro zdůvodnění tohoto „faktu“ dokonce i různá vysvětlení, včetně afrodiziakálního účinku moci nebo zvýšené míry pokušení, kterému jsou politikové vystaveni mimo domov. Nakonec jsem si ale uvědomil, že u prohřešků politiků, zejména tohoto typu, existuje mnohem větší pravděpodobnost, že budou probírány v médiích, než u prohřešků lékařů nebo právníků. Ke svému intuitivnímu názoru jsem tedy mohl dojít pouze v důsledku volby témat novinářů a mého spoléhání se na heuristiku dostupnosti.

Spolu s Amosem jsme strávili několik let výzkumem a dokumentací zkreslení intuitivního myšlení při různých úkolech: přiřazování pravděpodobnosti událostem, předpovídání budoucnosti, vyhodnocování hypotéz nebo odhadování četnosti výskytu. V pátém roce naší spolupráce jsme představili hlavní poznatky, ke kterým jsme došli, v odborném časopise Science, mezi jehož čtenáře patří vědečtí pracovníci z různých vědních oborů. Článek (jehož plné znění je uvedeno na konci knihy) měl název „Judgement Under Uncertainty: Heuristics and Biases“ (Uvažování za nejistoty: heuristiky a zkreslení). Popisovali jsme zde zjednodušující zkratky intuitivního myšlení a vysvětlili zhruba dvacet případů zkreslení jako demonstraci působení těchto heuristik – a také jako demonstraci role heuristik v uvažování a rozhodování.

Historikové různých vědních disciplín by potvrdili, že v každém historickém období mají vědci daného oboru tendenci sdílet stejné základní předpoklady o jejich oboru. Sociální vědci nejsou výjimkou – vycházejí z určitého pohledu na lidskou povahu, který poskytuje základní rámec pro jejich další vědecké bádaní a který bývá jen zřídkakdy zpochybňován. V 70. letech sociální vědci všeobecně akceptovali dvě základní myšlenky o lidské povaze. Za prvé, lidé jsou obecně racionální a jejich uvažování je obvykle správné (rozumné). Za druhé, emoce typu strach, láska či nenávist vysvětlují většinu případů, kdy se lidé od racionality odchýlí. V našem článku jsme oba tyto zavedené předpoklady zpochybnili, aniž bychom je diskutovali přímo. Dokumentovali jsme systematické chyby v běžném uvažování normálních lidí a vysledovali jsme původ těchto chyb v mechanismu kognice (poznávání), tedy nikoliv v emocemi narušeném uvažování.

Náš článek vyvolal mnohem více pozornosti, než jsme očekávali, a i dnes zůstává jednou z nejčastěji citovaných prací v oboru sociálních věd (v roce 2010 na něj odkazovalo přes tři sta publikovaných vědeckých článků). Také vědci z jiných odvětví zjistili, že je pro ně užitečný – myšlenky heuristik a zkreslení byly přínosně využity v mnoha oblastech, včetně lékařské diagnostiky, právních posudků, inteligentní analýzy, filozofie, financí, statistiky nebo vojenských strategií.

Například studenti politologie zaznamenali, že heuristika dostupnosti pomáhá vysvětlit, proč některé záležitosti či otázky jsou v mysli veřejnosti vysoce dominantní, zatímco jiné jsou opomíjeny. Lidé mají sklon hodnotit relativní důležitost věci podle snadnosti, s jakou si ji vybaví v paměti – a to je z velké míry ovlivněno rozsahem pokrytí této věci v médiích. Témata, která jsou často zmiňovaná, v našich myslích zůstávají, zatímco jiná nám z povědomí odcházejí. A zase naopak to, co uveřejňují média, koresponduje s jejich názorem na to, co má aktuálně v hlavě veřejnost. Není náhodou, že autoritářské režimy uplatňují na nezávislá média výrazný tlak. A protože zájem veřejnosti snadněji vzbudí dramatické události a celebrity, je mediální šílenství běžným jevem. Několik týdnů po smrti Michaela Jacksona například bylo prakticky nemožné najít televizní kanál, který by informoval o jiném tématu. V kontrastu k tomu existuje v médiích relativně nízké pokrytí kritických, avšak málo vzrušujících událostí, které neposkytují takové drama, například pokles vzdělávacích standardů v zemi nebo přeinvestovanost zdravotnických zdrojů za poslední rok. (Když toto píšu, uvědomuji si, že jsem byl u volby příkladů „s nízkým pokrytím“ rovněž veden dostupností. Témata, která jsem vybral, jsou zmiňována také relativně často; stejně důležité otázky, které jsou méně dostupné, mi na mysl vůbec nepřišly.)

V té době jsme si to plně neuvědomovali, ale klíčovým důvodem, proč si „heuristiky a zkreslení“ získaly takovou pozornost i mimo obor psychologie, byl víceméně náhodný prvek naší práce: téměř vždycky jsme do našich článků zahrnovali plné znění otázek, které jsme sobě či respondentům pokládali. Tyto otázky sloužily čtenářům jako demonstrace, na kterých poznali, jak je jejich vlastní uvažování ovlivněno kognitivními zkresleními. Doufám, že i vy jste měli takovou zkušenost, když jste si přečetli otázku o knihovníkovi Stevovi, která měla ukázat, jak funguje síla podobnosti jakožto vodítko pro stanovení pravděpodobnosti a jak snadno člověk přehlédne relevantní statistická fakta.

Použití demonstrací poskytlo vědcům z různých vědních oborů – zejména filozofům a ekonomům – neobvyklou příležitost pozorovat možné omyly v jejich vlastním myšlení. Když viděli, jak sami chybují, začali ve větší míře zpochybňovat dogmatické předpoklady, v dané době převládající, že lidská mysl je racionální a logická. Volba metody měla tedy zásadní význam: kdybychom v článku informovali o výsledcích konvenčních experimentů konvenčním způsobem, článek by nezaznamenal zdaleka tolik pozornosti. Skeptičtí čtenáři by se navíc od výsledků studií distancovali s tím, že by chyby v úsudku přisoudili nižší inteligenci osob bez vyššího vzdělání, což jsou typičtí účastníci psychologických studií. Nezvolili jsme ovšem formu demonstrací oproti standardním experimentům proto, že bychom chtěli udělat dojem na filozofy a ekonomy. Dali jsme demonstracím přednost proto, že byly zábavnější – a měli jsme štěstí nejen s volbou metody, ale i v mnoha jiných ohledech. V této knize se opakovaně objevuje téma, že štěstí hraje v každém příběhu úspěchu podstatnou roli; skoro vždycky je snadné identifikovat v příběhu nějakou maličkou změnu, která by úžasný úspěch proměnila v obyčejný, nezajímavý výsledek. A náš příběh nebyl výjimkou.

Reakce na naši práci nebyly pouze pozitivní. Kritizovalo se zejména naše silné zaměření na zkreslení (biasy), ze kterých může vyplývat nespravedlivě negativní pohled na lidskou mysl. Jak je ve vědeckém světě běžné, někteří badatelé naše myšlenky dále rozvíjeli, jiní navrhovali hodnověrné alternativy. Celkově vzato je však dnes už myšlenka, že naše mysl je náchylná k systematickým chybám, všeobecně přijímána. Náš výzkum lidského úsudku měl na sociální vědy mnohem větší účinek, než jsme považovali v době, kdy jsme na něm pracovali, za možné.

Ihned poté, co jsme dokončili zkoumání na poli úsudku a heuristik, jsme přesunuli naši pozornost k rozhodování v podmínkách nejistoty. Dali jsme si za cíl vytvořit psychologickou teorii o tom, jak se lidé rozhodují u jednoduchých rizik. Například: přijali byste při hodu mincí sázku, že když padne hlava (panna), vyhrajete 130 dolarů, a když padne orel, prohrajete 100 dolarů? Tyto elementární volby se již dlouho používaly ke zkoumání širších otázek ohledně činění rozhodnutí, například jakou relativní váhu lidé přisuzují jistým věcem a nejistým výsledkům. Naše metoda se nezměnila: strávili jsme mnoho dnů tím, že jsme vymýšleli problémy volby, a pak jsme zkoumali, zda naše intuitivní preference odpovídají logice dané volby. Stejně jako u zkoumání úsudku jsme pozorovali systematické chyby v našich vlastních rozhodnutích, intuitivní preference, které konzistentně porušovaly pravidla racionální volby. Pět let po článku v časopise Science jsme uveřejnili práci „Prospect Theory: An Analysis of Decision Under Risk“ (Prospektová teorie: analýza rozhodování za rizika), teorii volby, která je podle některých hodnocení ještě významnější než naše práce ohledně úsudku a která se stala základem behaviorální ekonomie.

Do doby, než nám geografická oddělenost již neumožňovala efektivně pokračovat ve spolupráci, jsme se s Amosem Tverskym těšili mimořádnému štěstí, které přinášela naše spojená mysl, jež přesahovala naše individuální mysli, a vzájemný vztah, díky kterému byla naše práce nejen užitečná, ale také zábavná. Naše spolupráce na poli lidského úsudku a rozhodování byla důvodem pro Nobelovu cenu, kterou jsem obdržel v roce 2002 a kterou by Amos obdržel společně se mnou, kdyby v roce 1996, ve věku padesáti šesti let, nezemřel.

KDE SE NACHÁZÍME NYNÍ

Účelem této knihy není pojednání o počátečních výzkumech, které jsme prováděli společně s Amosem Tverskym – tohoto úkolu se v průběhu let zhostilo již mnoho autorů. Mým cílem je zde představit pohled na to, jak lidská mysl funguje, a to na základě nejnovějších poznatků kognitivní a sociální psychologie. Jedním z takových důležitých poznatků je to, že dnes mnohem lépe chápeme zázraky, ale také chyby intuitivního myšlení.

Ve výzkumech, které jsme prováděli s Amosem, jsme se zabývali intuicí pouze v rovině neformálního tvrzení, že heuristiky úsudku „jsou obecně užitečné, ale někdy vedou k závažným a systematickým chybám“. Zaměřili jsme se na zkreslení (biasy), jednak proto, že nám připadala po právu zajímavá, a jednak proto, že poskytovala důkaz pro heuristiky úsudku. Nepoložili jsme si otázku, zda všechny intuitivní soudy v podmínkách nejistoty jsou produkovány heuristikami, které jsme studovali; dnes je jasné, že nejsou. Například přesnou intuici expertů lze vysvětlit lépe pomocí účinku dlouhodobé praxe než heuristikou. Dnes dokážeme vykreslit plnější a vyrovnanější obraz, ve kterém dovednosti a heuristika představují alternativní zdroje intuitivního úsudku a volby.

Psycholog Gary Klein vypráví příběh o týmu hasičů, kteří vstoupili do domu, kde hořelo v kuchyni. Nedlouho poté, co začali požár v kuchyni hasit, velitel sám sebe uslyšel zařvat „Okamžitě všichni ven!“, aniž by si uvědomil, proč. Skoro ihned poté, co hasiči utekli, podlaha v kuchyni explodovala. Teprve později si velitel zpětně uvědomil, že oheň v kuchyni byl neobvykle tichý a že cítil zvláštní horkost na uších. Dohromady u něj tyto dojmy vyvolaly něco, co nazval „šestým smyslem pro nebezpečí“. Neměl zdání, co je špatně, ale věděl, že něco špatně je. Ukázalo se, že hlavní požár nebyl v kuchyni, ale v suterénu pod místem, kde muži stáli.

Každý z nás už slyšel příběh o intuici expertů: šachový mistr, který prochází uličkou stolů se šachovnicemi a hlásí „bílý třetím tahem mat“, aniž by zpomalil; nebo lékař, který vysloví složitou diagnózu po jediném pohledu na pacienta. Intuice expertů nám připadá zázračná, ale není tomu tak. Ve skutečnosti každý z nás provádí mnohokrát za den skutky intuitivní expertizy. Většina z nás dokonale odhalí zlobu našeho partnera z prvního slova telefonního rozhovoru, pozná, když vstoupí do místnosti, že jsme byli předmětem rozhovoru, nebo rychle reaguje na sotva patrné známky toho, že řidič ve vedlejším jízdním pruhu bude nebezpečný. Naše každodenní intuitivní schopnosti nejsou o nic méně úžasné než zarážející schopnosti zkušeného požárníka či lékaře – jsou pouze mezi lidmi obvyklejší.

Psychologie přesné intuice neobsahuje žádná kouzla. Snad nejlépe to vystihuje stručné vysvětlení amerického vědce Herberta Simona, který studoval šachové mistry a ukázal, že po tisíci hodinách praxe prostě dokážou vidět figury na šachovnici jinak než většina z nás. Simonův nesouhlas s mytologizováním intuice expertů se projevil, když napsal: „Situace poskytla vodítko; toto vodítko dalo expertovi přístup k informacím uloženým v paměti a tyto informace poskytly odpověď. Intuice není nic více a nic méně než rozpoznání něčeho.“

Nejsme překvapeni, když dvouleté batole ukáže na psa a řekne „pejsek!“, protože už jsme si zvykli na zázrak toho, jak se děti naučí rozpoznat a pojmenovat věci. Podle Simona má intuice expertů stejný charakter. Platné intuice se vyvinou tehdy, když se experti naučí rozpoznávat známé prvky v nových situacích a jednat způsobem, který je za dané situace vhodný. Dobrý intuitivní úsudek přijde na mysl se stejnou bezprostředností jako „pejsek!“.

Bohužel intuice odborníků ne vždy pocházejí ze skutečné expertizy. Před mnoha lety jsem navštívil investičního ředitele velké finanční společnosti a ten mi řekl, že právě investoval několik desítek milionů dolarů do akcií Ford Motor Company. Když jsem se ho ptal, jak došel k tomu rozhodnutí, odpověděl, že byl nedávno na automobilovém veletrhu a že byl fordy nadšen. „Chlapče, ti vědí, jak se mají dělat auta!“ znělo jeho vysvětlení. Dával jasně najevo, že svému vnitřnímu pocitu důvěřuje a že je se svým rozhodnutím spokojený. Přišlo mi pozoruhodné, že zjevně vůbec nevzal v úvahu tu jedinou otázku, kterou by jako ekonom měl považovat za relevantní: Jsou akcie Fordu momentálně pod jejich běžnou cenou? Namísto toho naslouchal své intuici: líbila se mu auta, líbila se mu společnost a líbila se mu představa, že vlastní jejich akcie. Vzhledem k tomu, co víme o principech výběru akcií, můžeme s klidným svědomím prohlásit, že ten člověk nevěděl, co dělá.

Specifické heuristiky, které jsme studovali s Amosem, příliš v pochopení toho, jak investiční ředitel došel k rozhodnutí investovat do akcií Fordu, nepomohou, nicméně nyní existuje širší koncept heuristik, který nabízí pro vysvětlení dobrý základ. Významný posun spočívá v tom, že v pochopení intuitivních soudů dnes v porovnání s minulostí hrají větší roli emoce. Rozhodnutí ředitele by se dnes popsalo jako příklad afektivní heuristiky, kdy úsudek a rozhodování jsou přímo řízeny pocity sympatií či antipatií, s minimální úvahou nebo rozvažováním.

Když je intuitivní myšlení postaveno před nějaký problém – zvolit šachový tah nebo se rozhodnout, zda investovat do určitých akcií – udělá mechanismus intuitivního myšlení to nejlepší, co dovede. Má-li jedinec relevantní expertizu, rozpozná situaci a intuitivní řešení, které mu pak přijde na mysl, bude pravděpodobně správné. Toto se děje, když se šachový mistr podívá na složitou situaci na šachovnici: všechny tahy, které ho okamžitě napadnou, budou silné. Když je otázka příliš obtížná a kvalifikované řešení není k dispozici, intuice stejně zapracuje: odpověď může přijít na mysl rychle – jenže to není odpověď na původní otázku. Otázka, před kterou stál investiční ředitel (měl bych investovat do akcií Fordu?), byla obtížná, ale na mysl mu pohotově přišla odpověď na snadnější související otázku (líbí se mi auta Ford?) a ta pak určila jeho volbu. Toto je základ intuitivní heuristiky: když máme před sebou obtížnou otázku, často namísto toho odpovíme na její snadnější variantu, obvykle aniž bychom si záměny povšimli (viz kapitola 9).

Někdy se stane, že spontánní hledání intuitivního řešení nemá úspěch – v mysli se nevybaví ani expertní řešení, ani heuristická odpověď. V takovém případě zjistíme, že přepínáme na pomalejší, cílenější a usilovnější způsob myšlení. To je ono „pomalé myšlení“ z titulu této knihy. „Rychlé myšlení“ zahrnuje obě varianty intuitivního myšlení – expertní i heuristické – a kromě toho i zcela automatické duševní činnosti vnímání a paměti, tedy operace, které nám umožňují vědět, že na stole před námi je lampa, nebo si vybavit jméno hlavního města Ruska.

Zkoumáním rozdílů mezi rychlým a pomalým myšlením se během posledních 25 let zabývalo mnoho psychologů. Z důvodů, které blíže objasním v následující kapitole, popisuji mentální život pomocí metafory dvou subjektů, které nazývám Systém 1 a Systém 2: první z nich provádí rychlé myšlení a druhý pomalé. Mluvím o vlastnostech intuitivního myšlení a záměrného myšlení, jako by to byly charakterové rysy a dispozice dvou postav ve vaší mysli. Podle obrazu, který se vynořuje z poznatků nejnovějších výzkumů, má intuitivní Systém 1 mnohem větší vliv, než vám zkušenosti napovídají, a je skrytým původcem mnoha úsudků a rozhodnutí, jež činíte. Velká část knihy je věnována právě fungování Systému 1 a jeho vzájemnému ovlivňování se Systémem 2.

CO BUDE NÁSLEDOVAT

Kniha je rozdělena do pěti částí. V první části představuji základní prvky přístupu k úsudku a rozhodování na bázi těchto dvou systémů. Popisuji rozdíly mezi automatickým fungováním Systému 1 a řízeným fungováním Systému 2, ukazuji, jak asociativní paměť, která tvoří jádro Systému 1, nepřetržitě konstruuje logické interpretace toho, co se kolem nás děje. Pokouším se přiblížit složitost a bohatost automatických, často nevědomých procesů, které tvoří základ intuitivního myšlení, a jak tyto automatické procesy vysvětlují heuristiku úsudku. Cílem je seznámit vás s jazykem používaným pro úvahy a hovory o lidské mysli.

Ve druhé části rozvíjím studii heuristiky úsudku a zkoumám důležitou otázku: Proč je pro nás tak obtížné uvažovat statisticky? Snadno uvažujeme asociativně, uvažujeme metaforicky, uvažujeme kauzálně – ale statistika vyžaduje přemýšlet o mnoha věcech najednou, což je něco, k čemu Systém 1 není navržen.

Obtížnost statistického uvažování přispívá k hlavnímu tématu třetí části knihy, která popisuje záhadné omezení v naší mysli: naše nadměrné přesvědčení o tom, že věříme tomu, co víme, a naše zjevná neschopnost rozpoznat plný rozsah naší nevědomosti a nejistoty ohledně světa, ve kterém žijeme. Máme sklony nadhodnocovat to, jak moc rozumíme světu, a podhodnocovat roli náhody v událostech. Tato nadměrná sebejistota je poháněna iluzorní jistotou zpětného pohledu. V názorech na tuto oblast mě hodně ovlivnil Nassim Taleb, autor knihy The Black Swan (česky vyšlo pod názvem Černá labuť). Doufám, že lidé budou v hovorech u nápojových automatů inteligentně zkoumat ponaučení, která jim přinesla minulost, a současně odolají lákadlu zpětného pohledu a iluzi jistoty.

Čtvrtá část prezentuje diskusi s ekonomií ohledně povahy rozhodování a ohledně předpokladu, že ekonomičtí činitelé jsou racionální. V této části knihy nejprve představuji aktuální pohled na klíčové prvky prospektové teorie (teorie modelu volby, kterou jsme s Amosem Tverskym publikovali v roce 1979), která zahrnuje model dvou myšlenkových systémů. V následujících kapitolách se pak zabývám několika typy voleb, které se odchylují od pravidel racionality. Popisuji nešťastnou tendenci posuzovat problém izolovaně neboli tzv. framing efekty (zarámování problému), kdy je rozhodnutí ovlivněno nedůležitými aspekty problému volby. Tato pozorování, která lze pohotově vysvětlit pomocí vlastností Systému 1, představují závažnou výzvu pro předpoklady o racionalitě, které obsahují standardní ekonomické teorie.

V páté části popisuji svůj nejnovější výzkum, který se zabývá rozlišováním mezi dvěma „já“ – prožívajícím já a pamatujícím já – které nemají stejné zájmy. Například jsme nechali účastníky studie projít dvěma nepříjemnými zážitky. Jeden z těchto zážitků byl objektivně horší než druhý, protože trval déle. Ale automatické formování paměti – což je doména Systému 1 – má svá pravidla, která mohou způsobit, že horší zážitek zanechá v paměti lepší vzpomínky. Když si lidé později měli vybrat, který zážitek si zopakovat, byli přirozeně vedeni svým pamatujícím já a vystavovali se (své prožívající já) zbytečně velké bolesti. Rozdílnost mezi dvěma já lze vidět například na hodnocení blahobytu, kde opět zjišťujeme, že to, co dělá šťastným naše prožívající já, není úplně totéž, co uspokojuje pamatující já. Způsob, jakým se dvě já uvnitř jednoho těla snaží dosáhnout štěstí, vyvolává řadu složitých otázek jak na úrovni jednotlivce, tak na úrovni společnosti, která vnímá blahobyt a pocit štěstí populace jako politický cíl.

V závěrečné kapitole jsou zkoumány dopady a důsledky tří rozlišností, kterými se kniha zabývala: mezi prožívajícím já a pamatujícím já, mezi koncepcí činitelů v klasické ekonomii a v behaviorální ekonomii (která navazuje na psychologii) a mezi automatickým Systémem 1 a záměrným Systémem 2. Vracím se k významu poučných hovorů u nápojových automatů a k tomu, co mohou organizace dělat, aby zlepšily kvalitu úsudků a rozhodnutí, které jsou činěny jejich jménem.

V dodatcích jsou přetištěny články, které jsem napsal spolu s Amosem Tverskym. První představuje souhrn našich výzkumů v oblasti úsudku za nejistoty, který jsem popsal výše. Druhý, který byl publikován v roce 1984, shrnuje prospektovou teorii a také naše studie o framing efektech. Článek prezentuje příspěvky, které byly citovány Nobelovým výborem – a možná budete překvapeni jejich jednoduchostí. Když si je přečtete, uvědomíte si, kolik jsme toho věděli před dávnými časy, a také kolik jsme se toho naučili během posledních desetiletí.

Table of Contents

Poděkování

Obsah

Úvod

DVA SYSTÉMY

HEURISTIKY A ZKRESLENÍ

PŘEHNANÁ SEBEDŮVĚRA

VOLBY

DVĚ JÁ V NÁS