Copyright © 2016 by C. W. GORTNER

Translation © Lenka Faltejsková, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE VATICAN PRINCESS

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Melita Denková

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

shop@alpress.cz

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7543-206-3 (ePub)

ISBN 978-80-7543-207-0 (mobi)

Věnováno památce Paris

Desidero vobis omnem diem

Se gli uomini sapessino

le ragioni della paura mia,

Capir potrebbero il mio dolor.

(Kdyby lidé znali důvod mých obav,

dokázali by pochopit mou bolest.)

Lucrezia Borgia

1506

Zatracení je jen vrtkavost osudu.

To říkával můj otec. Pronášel to se smíchem, tím svým bezstarostným způsobem, přitom mával buclatou rukou honosící se papežským Rybářským prstenem, jako by pouhým lusknutím prstů mohl rozptýlit temná mračna obvinění, jež se nad námi stahovala, palčivé řeči o násilí, krvavé korupci a bezbožném zneužívání.

Kdysi jsem otci věřila. Kdysi jsem byla přesvědčená, že ví vše.

Dnes už vím své.

Jak jinak vysvětlit chaos, který zůstával v našich šlépějích, zničené životy, obětovanou nevinnost a prolitou krev? Jak jinak ospravedlnit nečekaný směr, jímž se můj život ubíral, ono nekonečné bloudění v labyrintu, nemilosrdně vybudovaného mou vlastní rodinou?

Může to mít jen jediný důvod. Zatracení není žádná vrtkavost. Je to jed, který koluje v naší krvi.

Je to cena, již platíme za to, že jsme Borgiové.

ČÁST I.

1492 – 1493

Klíče od království

Bůh si nepřeje, aby hříšník zemřel,

nýbrž aby žil a platil.

RODRIGO BORGIA

„Lucrezie, basta. Přestaň to všivé zvíře rozmazlovat!“

Matka máchla rukou s prstenem na každém tlustém prstu. Instinktivně jsem se sklonila k milovanému kocourovi a tak se vyhnula políčku. Arancino zasyčel, sklopil uši a jeho přimhouřené oči vyzařovaly pohrdání, jež jsem cítila i já. Věděla jsem, proč Vannozza přišla. Jakmile zemřel papež Inocenc a bylo svoláno konkláve za účelem volby Svatého otce, byla jen otázka času, než matka – v černých sukních a zahalená závojem i přes letní žár – přiharcuje do Orsinova paláce na Monte Giordano, kde jsem žila, a usadí se zde jako vyslankyně zmaru.

Už od chvíle, kdy přijela, jsem se nemohla dočkat, až zase zmizí.

„Ven!“ křikla na Arancina a dupla. Kocour mi vyskočil z náruče a vyběhl otevřenými dveřmi do šeré chodby.

Ani jsem necítila, že mě přitom škrábl, dokud se mi na ruce neobjevil jasně červený korálek krve. Olízla jsem si ranku a zamračila se. Matka panovačně mávla rukou. „Tedy Adriano, jak to zvíře můžete strpět v domě? Je to nezdravé. Kočky jsou ďáblovo sémě; všichni vědí, že mohou ukrást dech nemluvněti.“

„Naštěstí zde žádná nemluvňata nemáme,“ namítla Adriana hlasem hebkým jako světle šedé hedvábí jejích šatů. „A kocour se občas hodí, zvlášť v létě, kdy je tolik krys.“

„Pch! Kdo potřebuje na hlodavce kočku? Stačí do kouta nasypat trochu jedu. Sama to dělám každý červen, a krysy u mě nenajdete.“

Otřásla jsem se při představě, že by byl všude v domě jed – vždyť by mohl zabít mého kocoura! – a Adriana se ozvala: „Vy to možná nevidíte, má drahá Vannozzo, ale v Římě, jak obě víme, mají krysy různé velikosti a podoby.“ Sice nevzala na vědomí můj vděčný pohled, přesto jsem nepochybovala, že s bezohledným rozséváním bílé smrti začínat nehodlá. Můj Arancino, jehož jsem zachránila jako kotě, které chtěli čeledíni utopit, bude v bezpečí.

Matčina pozornost se zaměřila na mě: pohled měla ostrý jako břitva. Odešla jsem z její domácnosti v pouhých sedmi letech. Tehdy se právě podruhé vdala a otec mě přemístil z jejího sídla blízko Baziliky svatého Petra v řetězech ve Vincoli sem, k Adrianě de Mila, ovdovělé dceři jeho nejstaršího bratra. Adriana dohlížela na mou výchovu, která zahrnovala i výuku v klášteře San Sisto. Byla mi matkou více, než tato kyprá zpocená žena.

Vanozza si mě prohlížela jako zákaznice uvažující o koupi. Ne poprvé jsem se podivovala, čím si dokázala udržet přízeň papá tolik let.

Z její kdysi proslulé krásy mnoho nezbývalo. V padesáti měla postavu zničenou opakovanými porody a slabostí pro dobré jídlo, vypadala jako obyčejná matrona; její šedomodré oči – zdědila jsem je po ní, byť ve světlejším odstínu – podkreslovaly tmavé váčky, tváře měla protkané červenými žilkami a skobovitý nos jenom zvýrazňoval neustále zachmuřený výraz. Sice se oblékala do černého sametu, ale střih jejích šatů dávno vyšel z módy, zejména v kombinaci se staromódním čepcem s bohatým závojem, pod nímž prosvítaly roztřepené šediny místo kdysi zlatých kadeří.

„Jí vůbec?“ zeptala se, jako by vycítila moje kritické hodnocení. „Pořád je hubená jako lunt. A bílá! Jako by v životě nebyla na slunci. Asi ještě nezačala krvácet, že?“

„Přirozená bledost je dnes velmi v módě,“ odpověděla klidně Adriana. „A Lucrezii ještě není ani třináct. Některým dívkám trvá o něco déle, než se vyvinou.“

Vannozza si odfrkla. „Na to není čas, je přece zasnoubená. Doufejme, že jí aspoň k něčemu bude to prvotřídní vzdělání, na němž Rodrigo trval. Osobně nechápu, nač děvče potřebuje knihy a podobné nesmysly.“

„Mám knihy ráda,“ začala jsem protestovat, ale Adriana honem zazvonila na stříbrný zvonek, co měla vedle sebe a tak mě přerušila. Z okamžik přispěchala malá Murilla – moje trpaslice, dar papá k jedenáctým narozeninám – se džbánem vína a talířem sýra. Murilla je opravdu dokonalá liliputka s ebenovou pletí; její exotický původ mě okouzlil, přivezli ji ze vzdálené země, kde pobíhají domorodci nazí, ale matka ji od sebe odehnala jako komára. Adriana trpaslici pokynula, aby jídlo položila na stůl. Vannozza se totiž od chvíle, kdy bez ohlášení dorazila, netajila svými názory na služebnictvo, či vrhala významné pohledy na tapiserie, vázy s čerstvě řezanými květinami a sochy v rozích pokojů – důkazy přízně mého papá, jež kdysi patřila výhradně jí.

„Řádové sestry mě ujistily, že Lucrezia ve studiu vyniká,“ navázala Adriana. „Ladně tančí a má talent ke hře na loutnu; i její um ve vyšívání je velmi obdivován, dokonce se naučila trochu latinsky…“

„Latinsky?“ zvolala Vannozza, až jí od úst odlétly drobty. „Kromě toho, že si vším tím čtením kazí oči, umí řečnit jako kněz? Jede se do Španělska vdát, ne sloužit mši.“

„Dívka Lucreziina postavení by měla využít všechny možnosti,“ namítla Adriana, „aby dokázala v manželově nepřítomnosti spravovat vlastní panství. I vy, má drahá Vannozzo, jste se naučila číst a psát, nebo ne?“

„Naučila, musím dohlížet na své hostince, jinak by mě dodavatelé dočista okradli. Ale Lucrezia? Když se narodila, sestavila jsem jí horoskop. Hvězdy říkají, že zemře jako vdaná žena. A žádná manželka nepotřebuje umět latinsky – leda by si Rodrigo myslel, že dokáže svého manžela zabavit vědomostmi, dokud nebude dost stará, aby roztáhla nohy.“

Adrianin úsměv pohasl. Otočila se ke mně. „Lucrezie, drahoušku, přines donně Vannozze ukázat výšivku, na které pracuješ. Je nádherná.“

Neochotně jsem slezla za lavice u okna, stále zaskočená matčiným odporným prohlášením o mé smrti. Při pohledu na prázdný dolík, co zůstal v polštáři po Arancinovi, mnou projel další záchvěv zlosti. Uchopila jsem povlak na polštář, který jsem vyšívala pro papá. Byl to nejsložitější vzor, o jaký jsem se kdy pokusila. Použila jsem i zlaté a stříbrné nitě a zpodobňoval znak Borgiů – černého býka na tmavě červeném štítu. Chystala jsem se výšivku darovat otci jako překvapení po skončení konkláve. Matka mi povlak vytrhla z ruky, jako by šlo o špinavý ubrousek, a záměrně neopatrně přejela po výšivce prsty. Volné vlákno se zachytilo o jeden z jejích prstenů a býk se zkrabatil. Zničila stehy, jež mě stály hodiny práce.

„Ucházející,“ prohlásila, „ale vypadá to spíš jako Juno než Minotaurus.“

Vytrhla jsem jí povlak z ruky. „Suora Constanza říká, že vyšívám lépe než všechny ostatní dívky v San Sisto. Prý bych mohla zhotovovat roucha pro chudé a i požehnaná Panna Marie by zaplakala nad jejich krásou.“

Vannozza se opřela. „Skutečně? Řekla bych, že Panna Marie by měla spíš plakat nad tvou neuvěřitelnou drzostí vůči vlastní matce.“

„No tak, no tak,“ zasáhla Adriana chlácholivě. „Nechceme se hašteřit. Všechny jsme napjaté, čekání na rozhodnutí konkláve je nekonečné, navíc to strašné horko, ale snad není třeba tak příkrých…“

„Proč?“ přerušila jsem Adrianu šeptem. „Proč mě tak nenávidíte?“

Nečekaná otázka přece jenom vyvedla Vanozzu z míry, na kratičký okamžik jsem v její tváři cosi zachytila – jakési zjihnutí rysů, náznak dávné bolesti. Vzápětí vše zmizelo, zůstala pouze přísně semknutá ústa.

„Kdybys ještě byla v mé péči, otloukla bych ti hlavu o zeď, dokud by ses nenaučila náležité úctě ke starším.“

Ani na okamžik jsem o tom nepochybovala. Ještě jsem nezapomněla, jak palčivé rány rozdávala matka ve chvílích, kdy propadla vzteku, často kvůli triviálním prohřeškům, jako je lem šatů zašpiněný od trávy či natržený rukáv. Její hněv mi naháněl téměř stejný strach jako její spolky s věštci a astrology a každonoční rituál vykládání tarotu. Hraničilo to s čarodějnictvím a církev svatá podobné praktiky zakazovala.

Adriana vzdychla. „Lucrezie, co to do tebe vjelo? Ihned se omluv. Donna Vannozza je náš host.“

Přitiskla jsem poničený povlak k hrudi a zamumlala: „Odpusťte mi, donno Vannozzo.“ Otočila jsem se k Adrianě. „Smím odejít?“ Matka v křesle ztuhla; pochopila, že je to projev vzdoru, prohlášení, že nade mnou nemá žádnou moc. Její zachmuřený výraz pro mě znamenal zadostiučinění.

Adriana svolila: „Ale jistě, mé dítě. To horko nás všechny zmáhá.“

Cestou ke dveřím jsem zaslechla, jak tiše říká: „Musíte jí odpustit. To nebohé dítě je bezradné. Přivezla jsem ji ze San Sisto teprve přede dvěma dny kvůli tomu nečekanému zasedání konkláve, ještě si nezvykla. Stýská se jí po výuce a…“

„Nesmysl,“ skočila jí Vannozza do řeči. „Víte moc dobře, že je na vině její otec. Vždycky ji rozmazloval, ačkoli jsem mu opakovala, jak je to nerozumné. Dcery vyrostou; opustí nás a vdají se. Porodí vlastní děti a začnou stavět na první místo novou rodinu. Ale Rodrigo o tom nechtěl nic slyšet. Jeho Lucrezia prý ne, ne jeho farfallina. Je výjimečná. Od té doby, co se narodila, už mu na nikom jiném nezáleží. Troufám si tvrdit, že po našem synu Juanovi je jediná, koho doopravdy miluje.“

Zášť v jejím hlase mě obestřela jako mlha. Neohlédla jsem se, ale jakmile jsem došla na chodbu, musela jsem se zachytit zábradlí schodiště, jak se mi ulevilo, že jsem pryč.

Matka mě vždycky nenáviděla, alespoň pokud jsem si pamatovala. Pro mé starší bratry, Juana a Cesara, měla jen úsměvy, pečovala o ně a povzbuzovala je, zejména Cesara, jehož zbožňovala do té míry, že když jej papá poslal do Pisy studovat na kněze, matka plakala, jako by jí pukalo srdce – první a jediné slzy, které kdy prolila. Dokonce k našemu nejmladšímu bratrovi Gioffremu, ačkoliv dosud neudělal nic ani trochu významného, chovala vřelejší city než ke mně. Byla jsem její jediná dcera; měla by mě vzít pod křídla, ale namísto toho byla chladná a přísná, jako bych ji urážela už jenom pouhou existencí. Nikdy jsem to nechápala, ale celé dětství jsem toužila po úniku. Přestěhování k Adrianě znamenalo vyplnění mých modliteb. Adriana mě učila, že jsem důležitá, milovaná a skutečně, jak tvrdil papá, výjimečná.

Náhle jsem zatoužila spatřit jej. Navštěvoval nás tak často, jak mohl, protože zde, v Adrianině domácnosti, jsme nemuseli nic předstírat. V matčině domácnosti jsme ho nazývali drahým strýčkem, protože Vannozza měla manžela a bylo třeba zachovat zdání patřičnosti. U Adriany nás nic nenutilo na něco si hrát. Papá mě po večeři popadl do náruče, hladil mě po vlasech, posadil si mě na klín a vyprávěl mi příběhy našich předků, protože, jak opakoval, nejsme Italové a nesmíme na to zapomínat. Ačkoli jeho vlastním strýcem byl papež Kalixt III. a naši příbuzní žili v Římě již celé generace, stále nám v žilách kolovala katalánská krev. Narodili jsme se v rozeklaném údolí řeky Ebro v království Aragonském. „Borja“ bylo španělské příjmení naše i našich předků, kteří bojovali v křižáckých taženích proti Maurům, shromažďovali tituly, panství a královskou přízeň, čímž nám umožnili proniknout do řad církve a vystoupat až ke Stolci svatého Petra.

„Musíš ale pamatovat na jedno, má farfallina,“ tak mě otec s oblibou oslovoval, „ať dosáhneme jakékoli pozice nebo jakéhokoli bohatství, musíme se vždy hrdě ochraňovat navzájem. Itálie v nás vidí cizince a nikdy nás nepřijme za vlastní.“

„Ale já se tu narodila a nevypadám jako ty,“ namítla jsem s rukou na jeho snědé tváři a zadívala jsem se mu do uhrančivých tmavých očí. „Jsem i přesto cizinka?“

„Jsi Borgia, můj motýlku, přestože máš světlou pleť po italské matce.“ Zasmál se. „A díky Bohu za to. Jistě bys nechtěla vypadat jako já, španělský býk!“ Přitáhl mě k sobě. „V žilách ti koluje má sangre: krev Borgiů. Na ničem jiném nezáleží. Krev je to jediné, čemu můžeme důvěřovat, jediné, zač stojí zemřít. Krev je rodina a la familia es sagrada.“ Políbil mě. „Jsi má nejmilovanější dcera, perla v mé ústřici. Nikdy na to nezapomínej. Jednou tato ubohá země, která námi tak opovrhuje, padne na kolena a bude ti vzdávat hold. Všechny je ohromíš, má krásná Lucrezie.“

Sice jsem nechápala, jak přesně mám Itálii dostat na kolena (bylo dost těžké zavděčit se i jen jeptiškám ze San Sisto), přes-

to jsem se rozesmála a štípla ho do velkého skobovitého nosu, protože jsem věděla, že má další dcery, jež zplodil s jinými ženami, ale byla jsem si jistá, že žádné neřekl to co mně. Viděla jsem mu to na očích, v tom zářivém úsměvu v jeho výrazné tváři, cítila jsem to v jeho pevné náruči. Slavný kardinál Borgia, jemuž všichni záviděli bohatství a houževnatost, patřící k nejdůvěryhodnějším služebníkům církve v Římě, mě miluje víc než kohokoli jiného. A tak jsem se mu spokojeně uvelebila na klíně, protože jej to těšilo, a jemu z hrdla tryskal smích jako láva, vylétl z něj jako žhnoucí exploze, která musela otřásat i stěnami paláce – překypující a hrdý, hrubý jako nečesaný samet, plný nakažlivé radosti ze života. V jeho smíchu jsem slyšela lásku; cítila jsem jeho lásku, když mě zasypával polibky a dobíral si mě: „Jsi malá koketa! Zrovna jako tvá matka zamlada. Stačil jediný její pohled, a měla mě v hrsti.“

Nedokázala jsem si představit, že by se Vannozza na někoho dokázala dívat koketně. Já se od ní vždycky dočkala jedině zachmuřeného pohledu, úšklebku, který ve mně dokázal uhasit všechnu radost.

Jenomže náhle jsem poprvé porozuměla. Pochopila jsem, proč mě nenávidí.

Od té doby, co se narodila, už mu na nikom jiném nezáleží.

Měla jsem něco, co jí už nepatřilo. Lásku papá.

Vylekalo mě naříkavé zamňoukání. Sklonila jsem se a vylákala Arancina zpod jedné z antických soch na podestě. Ve chvíli, kdy jsem jej zvedla do náruče, ozvaly se v cortile pod námi kroky. S kocourem v náručí jsem nahlédla přes balustrádu dolů na vnitřní nádvoří a spatřila Adrianinu snachu Giulii Farnese.

Právě spěšně vešla, rozepnula si plášť a hodila jej služebné. Rychle si upravila čepec – pod kápí pláště se shrnul na stranu – a pustila se po schodišti do piano nobile, obytných prostor v prvním poschodí. Šaty z hedvábí v korálovém odstínu se jí lepily ke zpocenému tělu, tváře měla červené. Tolik se soustředila, aby šla po schodech tiše, že si mě všimla až ve chvíli, kdy mi málem šlápla na nohu. S úlekem se zastavila, v tmavých očích jí zajiskřilo.

„Lucrezie! Dio mio, tys mě vyděsila! Co se tady potuluješ?“

„Pst!“ Položila jsem si prst na rty a ohlédla se ke dveřím místnosti, odkud se ozýval Adrianin tichý hlas, přerušovaný staccatem matčiných odpovědí.

„Vannozza?“ šeptla Giulia. Přikývla jsem a potlačila uchichtnutí. Seznámily se s mou matkou přede dvěma lety, na svatbě Giulie s Adrianiným synem Orsinem. Po obřadu, který sloužil můj otec, se Vannozza u svatební tabule mračila, protože papá Giulii obdaroval rubínovým náhrdelníkem. Když jí šperk připínal na krk, Giulia se radostně smála, až se to rozléhalo po chodbách. Seděla jsem vedle matky a viděla, jak její výraz potemněl. Když Giulia odvedla Orsina k tanci – díky její nenucené ladnosti působil novomanžel jako porouchaná marioneta –,

slyšela jsem Vannozzu zasyčet: „Tak až sem to zašlo? Obětuješ mě kvůli holce, která je dole ještě holá?“

Papá se zamračil. Všimla jsem si toho, protože na veřejnosti dával průchod hněvu jen zřídka. Přes zaťaté zuby procedil: „Vannozzo, i kdybych tě pozvedl jakkoli vysoko, navždy zůstaneš ve splašcích.“

Její ohromený výraz mě v hloubi duše potěšil. Krátce nato matka odešla, s poslušným manželem v závěsu, ale ještě před odchodem vrhla přes rameno poslední zoufalý pohled na nevěstu. Giulia se točila za hudby tamburíny a houslí – a z pódia se zářivě usmíval papá a klepal si do rytmu o područku čalouněného křesla.

Nyní jsem před sebou měla Giulii se zpoceným čelem a očima rozzářenýma vzrušením. Vybavila jsem si, jak otcovy ruce setrvaly na jejím hrdle, když jí připínal rubínový náhrdelník, a jak se na její pleti odrážel lesk jeho prstenů s drahokamy…

Giulii bylo osmnáct. Na rozdíl ode mě již nebyla dítě.

„Odkud jdeš?“ zeptala jsem se. „Adriana si myslela, že nahoře spíš.“

Místo odpovědi mě popadla za ruku a s Arancinem v náručí mě táhla po úzkém schodišti do druhého poschodí, kde se nacházely naše ložnice. Vešly jsme do mého pokoje a překračovaly přitom svazky čerstvě natrhaných bylin. Stěny pokoje byly vymalovány mými oblíbenými barvami, modrou a žlutou. Ve výklenku vedle úzké postele se mihotal plamen votivní svíce před byzantskou ikonou s Pannou Marií a Jezulátkem, darem od otce. V rohu ležela hromada v kůži vázaných svazků, Petrarkovy a Dantovy sonety; Cesare mi je poslal z univerzity v Pise a já je hltala u svíčky dlouho do noci.

„Ochraňuj nás Ježíš Kristus, venku vypuklo peklo.“ Giulia mávla k majolikovému džbánu a umývadlu na toaletním stolku. „Buď tak hodná a přines mi namočené plátno, jinak přísahám, že omdlím.“

Postavila jsem Arancina na zem. „Byla jsi na náměstí, viď?“ zeptala jsem se a podala jí mokré plátno.

Giulia vzdychla, s přivřenýma očima si začala omývat hrdlo a poprsí. Trpělivě jsem čekala, až bude hotova.

„Tak co? Byla?“

Otevřela oči. „Co myslíš?“

Zprudka jsem se nadechla. „Šla jsi bez dovolení ven, i když ti Adriana nakázala zůstat doma?“

„No jistě,“ prohlásila Giulia, jako by se nestalo nic zvláštního, jako by se mladé šlechtičny bez doprovodu promenovaly po ulicích každý den v době, kdy celé město kypí a s napětím očekává usnesení konkláve.

„A… viděla jsi něco?“ vyzvídala jsem. Úžas nad její smělostí se ve mně svářel s rozhořčením, že mě na zakázanou výpravu nevzala s sebou.

„Ano. Kolem rázovaly hordy rváčů a slibovaly pomstu, pokud nebude zvolen kardinál della Rovere.“ Ušklíbla se. „Všude na náměstí po nich zůstávala špína, okrádali věřící, kteří se tam shromáždili. Papežská stráž je musela rozehnat. Je to hanba.“

„Adriana nás varovala. Říkala, že před zvolením nového papeže je to venku vždycky nebezpečné.“

Giulia chvilku mlčela. „A je tu teď s námi Adriana? Nebo mluvím jen se svou Lucrezií?“ Když si všimla mého rozladění – protože ačkoli jsem Adrianu měla moc ráda, nechtěla jsem být jako ona –, dodala: „Jistěže to bylo nebezpečné, ale jak jinak bychom se něco dozvěděly? Od Adriany určitě ne.“ Její hlas nabral dychtivý tón. „Konkláve je ve slepé uličce, žádný z kandidátů nezískal dostatek hlasů. Do zítřka zůstanou jen o chlebu a vodě.“

Zapomněla jsem na rozladění a posadila se na postel. Věděla jsem, že čím déle kardinálům volba nového papeže potrvá, tím přísnější jejich podmínky v Sixtinské kapli budou. Kdyby zůstal papežský stolec volný příliš dlouho, mohly by ve městě vypuknout nepokoje. Omezení privilegií kardinálů mělo celý proces urychlit. Přesto uplynuly již čtyři dny, aniž by padlo usnesení, a všichni v Římě byli napjatí jako struny.

„Určitě jsou vyhladovělí,“ pokračovala Giulia, „nemluvě o tom, že když jsou všechna okna a dveře zazděné, musejí se uvnitř škvařit zaživa. Žádný kandidát nemá šanci na vítězství – kromě tvého otce. Ten už nyní, zatímco spolu mluvíme, získává nerozhodné na svou stranu.“ Odmlčela se, vážila slova. „Pokud vše půjde podle plánu, novým Svatým otcem se stane kardinál Borgia.“

Odolala jsem pokušení obrátit oči v sloup. Giulia dokázala být tak dramatická.

„Posledně papá nevyhrál,“ namítla jsem. Nechtělo se mi dodávat, že dokonce hned dvakrát po sobě. Byla jsem ještě malá a tyto události nesledovala ani nechápala, příběh o jeho neúspěchu jsem však znala z vyprávění. Otec nepřestával prohlašovat, že jednou tu poctu vydobyde a s boží pomocí se stane prvním Borgiou, který bude následovat kroky zemřelého strýce Kalixta III.

Mezitím jsme však měli jiné papeže včetně nedávno zesnulého Inocence, jemuž papá věrně sloužil, byť mu prozatím ani věrná služba nezajistila vlastní zvolení.

„To bylo dřív,“ pravila Giulia. „Nyní je vše jiné. Copak tě, Lucrezie, jeptišky ze San Sisto neučí nic o světě mimo klášter?“ Nečekala na odpověď a nevšímala si, jak se mračím. Stáhla si z vlasů síťku a rozpustila zpocené rusé kadeře na ramena. „Vysvětlím ti to: ve Florencii zemřel Lorenzo Medicejský a Milánu nyní vládne tyran Sforza, Il Moro. Benátky zůstávají suverénní, zatímco neapolský královský dům se zmítá mezi Francií a Španělskem, obě země tvrdí, že mají na tamní trůn svrchovaný nárok. Takové rozbroje může ukončit jedině papež. Řím dnes víc než kdy dříve potřebuje vůdce, který umí používat moc a dokáže obnovit náš… ale to je jedno!“ zvolala podrážděně, protože mě mezitím její zapálené líčení znudilo a začala jsem sledovat Arancina, jak v koutě loví komára. „Nevím, proč se namáhám. Jsi vážně ještě děcko.“

Nečekaně se mi sevřel žaludek. Dosud jsem se Giulii nikdy neodvažovala odmlouvat. Považovala jsem ji za mnohem zkušenější, byť někdy protivnou starší sestru. Posledních pět let jsme žily v poměrně přívětivé soudržnosti, jenže teď už byla vdaná a v Římě se jí přezdívalo la bella Farnese – zatímco já měla stále plochý hrudník a netušila nic o tajemství ženskosti. Ale dnes jsem něco pochopila; zjistila jsem, že mám dar, který mi závidí i má matka, a nehodlala jsem Giulii dovolit, aby se ke mně dál chovala jako k hloupé malé holce.

„Jestli jsem takové děcko,“ ozvala jsem se, „jistě mi nebudeš mít za zlé, až mi uklouzne, žes byla bez dovolení venku a riskovala, že přijdeš do řečí.“

Giulia znehybněla, prsty zabořené ve vlasech. Dlouho se na mě dívala, pak se usmála. „Ty se mě pokoušíš vydírat? Jsi vážně Borgia.“

Cítila jsem příval radosti. „Jestli tvrdíš, že se papá skutečně stane novým papežem, přece mám právo vědět, jak mě to ovlivní.“

„To jistě.“ Olízla si rty. „Co tě zajímá?“

„Všechno.“ Kupodivu mě to skutečně zajímalo, byť jsem si jinak intrik nevšímala. Do Vatikánu jsem vkročila jen zřídkakdy, zaměstnávala mě výuka v San Sisto. Jenže nyní se přímo před naším prahem odehrávaly zásadní změny a papá stál v jejich středu. Náhle se zdálo, že na vážkách spočívá i má vlastní budoucnost a láká mě nevyřčenými možnostmi.

Giulia se nahnula ke mně. „Nuže, kardinálové šli do kaple s jistotou, že zvítězí kardinál della Rovere. Koneckonců usiloval o papežskou tiáru celé měsíce, podplácel každého, koho mohl získat na svou stranu. Dokonce se šušká, že i francouzský král Karel osobně zaplatil dvacet tisíc dukátů, aby zajistil della Roverovo zvolení. Ale jakmile byla okna kaple zabedněna a dveře uzamčeny, přestalo se mu dařit. Della Rovere má víc nepřátel, než si myslel. Je proti němu například kardinál Sforza z Milána. Il Morovi je jedno, jestli dnes na stolec dosedne Francouz, a…“

„Jak to všechno víš?“ přerušila jsem ji. Arancino skočil na matraci a začal příst. Hladila jsem ho po kožichu a nespouštěla z Giulie oči. „Není snad konkláve zakázán styk s vnějším světem, aby nic neovlivnilo posvátné tajemství volby?“

Chtěla jsem jí dokázat, že nejsem tak nevědomá, jak si myslí, ona však jen netrpělivě mávla rukou. „Ano, jistě, posvátné tajemství… Pro zástupy na náměstí, ale ne pro ty, kdo vědí, jak to uvnitř chodí. Papež Inocenc stonal celé měsíce; Rodrigo měl spoustu času sehnat spojence, přestože si nikdo nemyslel, že by mohl mít ve volbách šanci. Tak se vyhrává palio. Nikdo nevidí, že pomalý kůň získává náskok, dokud neproběhne cílovou páskou.“

Rodrigo…

Bylo to poprvé, co jsem ji slyšela vyslovit otcovo jméno; vyřkla je s takovou důvěrností, že to znělo až rouhavě. Celou dobu pro ni byl kardinál Borgia nebo náš velkorysý mecenáš. Podezření, které jsem cítila, když jsem ji spatřila na schodech, se vrátilo a přibrousilo můj tón. „Tvrdíš snad, že ti tohle všechno prozradil papá? Informoval tě o svých plánech?“

„Ne tak docela, ale i když je konkláve uzavřené, kardinály pořád musí někdo obsluhovat. Sloužící vyprazdňují nočníky a roznášejí vzkazy. A sloužící, stejně jako kardinály, je možné podplatit.“

Chvíli jsem mlčela. Těch několik slov odhalilo, jak málo ve skutečnosti vím.

„No a?“ pobídla jsem ji nakonec.

Giulia začala být napjatá, rychle ze sebe chrlila popis událostí, o nichž by podle všech pravidel neměla nic vědět, přesto znala nejmenší podrobnosti, jako by byla v Sixtinské kapli zazděna s mým otcem a ostatními kardinály. „Po třetím hlasovacím kole bylo jasné, že della Rovere nemůže vyhrát. Ani kardinál Sforza nezískal potřebné dvě třetiny. Tvůj otec měl proslov, jímž si naklonil několik hlasů, pak ale udělal další tah: slíbil kardinálu Sforzovi post svého vicekancléře.“ Vítězoslavně se usmála. „Tím si Sforzu získal; ten člověk je věčně zadlužený a funkce vicekancléře je nejlukrativnější úřad ve Vatikánu. Do zítřka by mohlo být po všem. Tvému otci už stačí jen jeden hlas. Jediný. A jak ho znám, udělá cokoli, aby ho získal.“

Zhoupla jsem se dozadu, všechno se mi to honilo hlavou. Už jsem se nedivila, jak se Giulii podařilo sehnat přístup k tajným informacím; dokázala jsem myslet jedině na otce, viděla jsem ho oděného v bílé a zlaté, s Rybářským prstenem svatého Petra na prstu.

„Papá se stane papežem?“ pronesla jsem nevěřícně nahlas.

Giulia zatleskala. „Jen si to představ! Tolik bychom si užívaly, naše dny by byly plné zábavy od svítání do soumraku. Z tebe by se stala nejžádanější žena u jeho dvora, milovaná dcera Jeho Svatosti.“ Objala mě. Přitisknutá k ní jsem slyšela, jak šeptá: „Zítra, Lucrezie. Zítra se všechno změní.“

Zavřela jsem oči a podlehla jejímu nadšení, byť jsem cítila i nečekané zamrazení strachu. Nebyla jsem si jistá, jestli se skutečně chci stát papežovou dcerou.

Table of Contents

1506

ČÁST I.

ČÁST II.

ČÁST III.

ČÁST IV.

ČÁST V.