Robert Bryndza

MISS WRONG AND MR RIGHT

Copyright © 2016 by Robert Bryndza

Translation © 2016 by Ján Bryndza

Jacket design © 2016 by 3H creative studio

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4853-3

Prológ

Moje svadobné šaty zhoreli veľmi jednoducho a rýchlo.

V to krásne letné popoludnie som stála ďaleko v poli za naším vidieckym domom. Popoludnie môjho svadobného dňa. Stála som tam s mamou, babkou a so svojou najlepšou priateľkou Sharon. Boli skoro dve hodiny.

Rovnaká hodina bola napísaná na mojom svadobnom oznámení ako čas, keď sa mala začať svadobná hostina. Mala som sedieť za vrchstolom so svojím úžasným novomanželom Jamiem a počúvať otcov príhovor, z ktorého bol posledné týždne poriadne vystresovaný. Miesto toho som nazízala do starého benzínového suda, kde horeli moje svadobné šaty. Sledovala som, ako sa satén a čipka šúverili v plameňoch. Na chvíľočku sa sfarbili do karamelova. Hneď nato šaty zasyčali, ešte viac sa stočili, zošúverili, odrazu buchli a zo suda vyšľahli plamene.

Vyleteli veľmi vysoko. Oheň a horúčava nám zablokovali výhľad na kopce. Zo suda sa valil čierny dym.

„Natalie... Čo to stváraš? To je šialenstvo!“ kričala mama.

„Ani som si ťa v nich neodfotila,“ povedala smutne Sharon. Zo zápästia jej visel foťák. Stále mala na seba ružovkasté družičkovské šaty.

„Bol to len šaty, Natalie, a ty vyzerala si v nich jak krémový torta,“ prehovorila babka, keď si zapálila cigaretu. Zavrela svoj zlatý zapaľovač a strčila si ho naspäť do kožucha. Moja babka Anouska je Maďarka. Vlastne sa volala Anikó, ale vyhlásila, že to meno je také obyčajné, dedinské. Preto ju všetci musia volať Anouska. A bodka! Odvtedy zostala pre nás všetkých Anouska. Do Anglicka prišla ešte zamlada, ale vďaka svojej tvrdohlavosti sa nikdy nezbavila maďarského prízvuku ani lámanej angličtiny.

„Neviem, ako to môžeš vôbec povedať. Vyzerala krásne!“ Mama zagánila na Anousku.

„Igen, vyzerala krásne, jak krásný torta, ktorý čaká na to, aby ju všetci zhltali,“ frflala babka. „Tak mala začať svoj manželská život? Jak presladený torta? Jak nepotrebná, nevýznamná objekt?“

„Vieš, ako dlho trvalo pani Garretovej, kým prišila tie čipky?“ opýtala sa mama. „A stáli kopu peňazí! Ak by som sem prišla o päť minút skôr, nedovolila by som vám ich spáliť.“

Vetrík zmenil smer a všetok dym aj smrad išli na nás. Chvíľu sme sa dusili a kašľali.

„Natalie sa nehcela ženiť!“ zasyčala babka. „A já platila za šaty...“

„To neznamená, že ich môžeš spáliť. Odložila by som si ich,“ nedala sa mama.

„Igen, a to len preto, aby si ukázala tomu húďatku, že sa mal ženiť!“ Keď sa plamene dostali k falošným perlám na živôtiku, v sude sa rozpútala poriadna hromavica. Nič som nevravela. Stála som ako prikovaná. Bola som v šoku z môjho svadobného fiaska.

Mama pokračovala: „Čo sa to s tebou stalo, Natalie? K oltáru si šla ruka v ruke s otcom... pred polovicou dediny, a o dve minúty si už letela von z kostola ako tornádo Katrina.“

„Nat, myslela som si, že si dostala hnačku,“ pridala sa Sharon.

„Ako sa môžem teraz ukázať v dedine? A chudáčik Jamie! Ten zlatý chlapec,“ mama zvýšila hlas.

„Annie, pozri na to z iná uhol,“ ozvala sa babka. Do suda odhodila ohorok. „Nepovedala som, že Natalie moc mladý? Má devätnásť roky. Musí užiť sloboda, okúsiť svet...“ babka na mňa žmurkla. „Zlato, máš pred seba celá život. Potrebuješ okúsiť rózny hlap, rózna velikosť.“

„Nebude skúšať rôznych chlapov a žiadne veľkosti,“ zasyčala mama. „Musí...“

„Nikoho vôbec nezaujíma, čo chcem ja,“ zakričala som neočakávane. „Rozprávate sa o mne, akoby som tu ani nebola! Nemohli by ste byť aspoň raz ako normálna rodina a pochopiť, ako sa cítim? Na nič iné ste sa nezmohli, len na hulákanie a presviedčanie, že mám spáliť svadobné šaty!“

„Ak si hcela, aby som ti nezhorela svadobný šaty, tak si mala otvoriť ústa, Natalie,“ odvrkla babka.

„Akoby to chúďa malo pri tebe nejakú šancu. Keď si raz vezmeš niečo do hlavy, tak ťa nikto nezastaví,“ namietla mama. Nastalo nepríjemné ticho. Sharon sa ku mne nahla a chytila ma za ruku.

V diaľke som zbadala otca. Kráčal k nám cez rozmočené pole. Stále bol oblečený vo svadobnom obleku, na nohách mal elegantné čierne topánky. Keď k nám prišiel, nazrel do suda a nechápavo krútil hlavou. Z mojich svadobných šiat zostala len čierna guča.

„Preboha, to sú...?“ chcel sa spýtať, ale mama ho prerušila.

„Martin, myslela som si, že sa ideš prezliecť,“ mama mu začala rukou oprašovať imaginárny prach.

„Snažil som sa... odviezol som mojich rodičov do hotela. Pýtajú sa, či sa hostina presúva na neskôr.“

„Samozrejme, že sa hostina nepresúva. Žiadna sa totiž nekoná!“

„Snažím sa pochopiť, čo sa stalo. Natalie, Jamie niečo urobil?“ opýtal sa otec. Všetky hlavy sa otočili ku mne. Otvorila som ústa. Pár sekúnd z nich nič nevychádzalo.

„Necítim sa pripravená...“ Znelo to úboho a pateticky.

„Kedy budeš pripravená?“ zajačala mama. „Zajtra? Budúci týždeň? Dosť by nám bolo pomohlo, keby si nám to oznámila, keď sme organizovali tú prekliatu svadbu!“

„Všetko vám zaplatím,“ hlesla som skrúšene.

„A ako? Čím? Peniazmi zo sociálky? Nemáš prácu. V škole si nespravila záverečné skúšky, lebo si bola strašne zamilovaná do Jamieho. Došlo ti vôbec, čo si urobila?“

„Samozrejme, že viem, čo som urobila!“ zakričala som.

„Ty si myslíš, že som to urobila len preto, aby som ťa nahnevala?!“

„Momentálne by som túto možnosť nevylúčila,“ prisvedčila mama. „Nemôžem sa na teba ani pozrieť.“

„Annie, musíš sa upokojiť,“ otec položil ruku na mamino plece.

„Neopováž sa mi hovoriť, že sa mám upokojiť.“ Mama odstrčila otcovu ruku.

„Už jak decko bývala podráždený,“ konštatovala babka po maminom výstupe. „Sem-tam som musela dať do raňajky trocha válium, aby som mala hvíľu pokoj...“

Mama sa odtiahla od otca a zamierila domov.

„Oci, je mi veľmi ľúto, že som si nemohla vypočuť tvoj svadobný príhovor.“ Pohladkala som otca po ruke.

Pozrel na spálené šaty, potriasol hlavou a odišiel v maminých šľapajach domov. Po tvári sa mi rozkotúľali slzy. Babka vytiahla z kabelky čipkovanú vreckovku a podala mi ju.

„Hceš ty malá moment pre seba?“ opýtala sa ma. Priložila som si vreckovku k očiam a prikývla som.

„Sharon, poď, ideme do nútro,“ žmurkla babka na Sharon.

Sharon sa usmiala a stisla mi ruku. Vybrali sa za mamou a otcom, ktorí boli už uprostred poľa. Zodvihla som zo zeme palicu a strčila som ňou do spálených šiat v sude. Špička palice sa rozhorela. Rýchlo som ju vybrala. Zo suda na nej vyletela čierna guča zhorených šiat.

Po úteku z Kostola svätej Batšeby som sa ocitla na vyľudnenej ulici. Zastavil pri mne dedinský autobus. Asi preto, že šofér ešte nevidel pri ceste zadýchanú nevestu s vejúcim závojom, ktorá dychtivo máva svadobnou kyticou. Nemala som pri sebe nijaké peniaze. Musela som vymeniť kyticu za autobusový lístok (šofér sa chystal po službe navštíviť tetu v nemocnici a chcel jej kúpiť kvety). Nevestám vždy vravia, že je dôležité, aby mali pri sebe niečo staré, niečo nové, niečo požičané, niečo modré... a čo tak nejakú hotovosť? Ak by sme si to na poslednú chvíľu rozmysleli?

Keď som vošla do kuchyne, mama robila veľmi nasrdenú šálku čaju. Čajové lístky miešala v šálke ako blázon. Otec bol prezlečený a sedel za stolom s babkou aj Sharon. Mlčky pozerali na trojposchodovú svadobnú tortu položenú v strede stola.

„Jedna slečna ju práve priniesla z...“ začala smutne vysvetľovať Sharon, ale nedokázala dokončiť vetu. Chvíľku som hľadela na moju svadobnú tortu, na dokonalú bielu polevu obloženú krásnymi, jemnými žltými ružami. Vtom ku mne pristúpila mama. V ruke držala veľký nôž.

„Ty odo mňa chceš, aby som ju nakrájala? Teraz?“ hlas sa mi zatriasol.

„Áno, musím ju zamraziť, aby sa nepokazila. Celú ju určite nezjeme.“

„Annie, hádam to ešte počká. Nemyslíš? Nemusí ju krájať hneď teraz,“ namietol otec.

„Nuž a kedy teda, Martin? Bez problémov dovolila babke, aby šmarila jej svadobné šaty do vatry! Kedy je správny čas na...“ Mamu prerušilo klopkanie na presklené vchodové dvere. Cez matné sklo bolo vidieť rozmazanú ružovú siluetu.

„Micky! Zabudli sme na Micky,“ zapišťala mama. Rozbehla sa k dverám a rýchlo ich otvorila. Moja štrnásťročná sestra stála pred nimi vo svojich družičkovských šatách. V ruke držala biele sandáliky. Vyzula si ich, aby sa prebrodila zablatenou cestou pred domom.

„Micky, kde si bola?“ opýtala sa mama. Na podlahu pri dverách položila noviny, aby ju nezablatila.

„A mne furt vypráva, že som bol zlý matka,“ zamrmlala babka a zapálila si ďalšiu cigaretu.

„Išla som skratkou cez cintorín. Stretla som tam hrobára. Ponúkol mi odvoz domov. Kufor mal plný lopát!“ rapotala nadšene Micky.

„Vidíš, Annie. Micky má iba štrnásť a už hľadá zaujímavá hlap,“ usmiala sa babka.

„Buď radšej ticho!“ zahriakla ju mama. V kuchynskom dreze napustila do lavóra teplú vodu a zaniesla ju k dverám. Všetci sme sledovali Micky, ako si umýva nohy.

„Natalie, čo sa stalo?“ Micky na mňa pozrela. „Myslela som si, že sa s Jamiem ľúbite.“

Nastalo ticho, ktoré prerušilo vyzváňanie telefónu. Ten zvuk ma vyľakal. Otec išiel zodvihnúť telefón a potom sa vrátil.

„Natalie, to je pre teba. Jamie.“ Zavrtela som hlavou.

„Je vonku na ulici, pri našej bránke. Volal z mobilu. Povedal, že neodíde, kým sa s tebou neporozpráva,“ vysvetľoval mi otec.

„Chudáčik. Aspoň toľko mu zo slušnosti dlhuješ,“ zastonala mama.

„Okej... Povedz mu, že prídem za ním von.“

Obula som si gumáky. Mama mi začala upravovať vlasy. Odstrčila som jej ruku.

Jamie stál pri bránke... vysoký, neskutočne krásny, sexi Jamie vo svadobnom obleku. V dierke na leme mal stále pripnutú ružu. Slnečné lúče sa mu odrážali od gaštanových vlasov. Pomaly som sa k nemu kráčala, nohy sa mi zabárali do blata.

„Nat, dopekla, to čo bolo?“ vyhŕkol, keď som podišla bližšie.

„Prepáč. Je mi to naozaj veľmi ľúto.“

„To je všetko? Tebe je to ľúto?“ Jamie otvoril bránku a chcel vojsť. Rukou som ho zastavila a vyšla som k nemu. Dvierka som za sebou zavrela.

„Nie som na to prichystaná.“

„Akože nie si prichystaná? Navliekla si sa do svadobných šiat, nasadla si do auta... Prešla si k oltáru...“

Iba som sa na neho nemo dívala.

„Vieš, ako si ma zosmiešnila? Dookola prehrávali svadobný pochod, mysleli si, že sa vrátiš... Bratanci mi prišli až z Kanady. Letenky ich stáli majland!“

„Keď som povedala, že som nebola prichystaná, myslela som...“ snažila som sa mu vysvetliť, ale Jamie neprestával rozprávať.

„Bratanci sa vracajú domov o týždeň. Ich mama sa ma pýtala, či to môžeme preložiť na iný deň v tomto týždni...“

„Čo preložiť na iný deň?“

„Či sa stihneme zobrať ešte tento týždeň. Teta Jean mi vravela, že aj ona spanikárila, keď si brala Paula. Vravela, že tiež skoro ušla z kostola. A vidíš, sú svoji tridsaťpäť rokov.“ Vzhliadla som na jeho krásnu tvár. Chcel, aby som mu povedala, že som iba spanikárila a všetko bude v poriadku.

„Toto je iné,“ zašepkala som.

„Ako?“

„Nejde o paniku. Ja sa nechcem vydať. Teda, nechcem sa vydať teraz.“

„A kedy sa chceš vydať?“ opýtal sa Jamie.

„Neviem, možno sa budem cítiť na vydaj zajtra, možno budúci týždeň, budúci mesiac... Možno až v tridsaťpäťke, Jamie. Ale teraz sa vydávať nechcem.“

Zosmutnel ešte väčšmi.

„Myslel som si, že sa ľúbime.“

„Áno, ľúbime sa, ale nezdá sa ti, že sa všetko zmenilo, keď nejdeme spolu na univerzitu? Naplánovali sme si, že odtiaľto odídeme a začneme nový život.“

„Môžeme ísť na ďalšie opravné skúšky,“ povedal. „Budúci rok by sme to mohli skúsiť znovu.“

„Škola, v ktorej sa robia opravné skúšky pre našu oblasť, je veľmi ďaleko. Nemáme auto, nemáme peniaze. Čo ak náhodou otehotniem?“

„A to by bolo také zlé?“

„Takže budeme nezamestnaní, bez domova a ešte aj s miminom?“

„Mohli by sme bývať u mojich rodičov.“

„Prosím? V tvojej detskej izbe? Budeme spávať pod plagátmi Star Wars?“

„Alebo u tvojich rodičov.“

„U tých bláznov by som dieťa nikdy nevychovávala...“ zhrozila som sa.

Napriek všetkému sa Jamie zasmial. Do čela mu padol pramienok vlasov. Jemne som ho rukou začesala späť.

„Bojím sa, že by sme v živote veľa premrhali, keby sme sa teraz vzali. Sme hlupáci. Ani na skúšky sme sa nedokázali naučiť. Len sme celý čas...“

„Sexovali?“ usmial sa Jamie.

„Aj iné veci sme robili. Napríklad kino, prechádzky,“ dodala som.

„A na väčšine tých prechádzok sme sexovali, aj v kine. A bola si celá šťastná.“ Nahol sa ku mne, že ma pobozká.

„Jamie, prosím ťa, nebuď ako malý, ber to vážne. Snažím sa ti to vysvetliť.“

„Tak ja sa správam ako malý? Mám to brať vážne?“ odtiahol sa odo mňa. „Prečo si neotvorila tie svoje ústočká a nepovedala mi to predtým, ako naši rodičia zorganizovali celú tú debilnú svadbu?“

„Všetci boli hrozne šťastní a nikdy nebola na to tá správna chvíľa... Až kým...“

„Až kým si neprišla k oltáru?“ dokončil moju vetu. Chytila som ho za ruku.

„Ty sa vôbec nebojíš budúcnosti? Ako a kde skončíš?“ opýtala som sa ho.

Jamie zrozpačitel.

„Neviem, veľmi som o tom nepremýšľal.“

„No vidíš, ale ja som o tom premýšľala. Chcem slušný život, kariéru a dobré vyhliadky do budúcnosti!“

„Pekne, takže život so mnou nie je dosť dobrý?“

„Jamie, nie je to len o tebe. Nechcem sa zašiť tu, v sprostom Sowertone! Nechcem byť len žienka domáca a zhniť tu!“ zvýšila som hlas, až som vystrašila okoloidúcu prešedivenú cyklistku.

„Natalie, súhlasila si s tým, že si ma vezmeš,“ zakričal Jamie, ktorý v tom okamihu stratil všetku trpezlivosť. Schmatol ma za ruku. „Toto nemôžeš urobiť! Nemôžeš teraz cúvnuť!“

Odtiahla som sa tak prudko, že som stratila rovnováhu a spadla som na trávu. Zostala som tam sedieť, cítila som, ako mi bahno premoká cez tepláky.

„Prepáč,“ podal mi ruku a pomohol mi vstať. Pozerala som naňho, ako si upravoval golier na košeli. V svadobnom obleku vyzeral hrozne sexi.

„To je tvoje konečné rozhodnutie? Nevezmeš si ma?“

„Nie,“ šepla som.

„Fajn. Už ma nikdy nemusíš ani vidieť.“

„To zase nechcem.“

„Je to veľmi jednoduché. Buď ma chceš, alebo ma nechceš,“ vyhlásil rozhodne.

„Takže teraz ma budeš vydierať? Svadba alebo nič?“ opýtala som sa.

„Áno, svadba alebo nič!“ Chvíľu sme na seba hľadeli.

Jamie čakal na odpoveď, ktorú som mu nemohla dať. Zrazu sa zvrtol a odchádzal. Prešiel na druhú stranu cesty, smerom ku krčme.

Mala som ísť za ním. Určite som mala ísť za ním a zastaviť ho, ale niečo ma zadržalo. Dívala som sa, ako sa stratil za rohom krčmy.

Zrazu som sa veľmi rozplakala. Musela som sa chytiť bránky, kým som sa neupokojila. S ťažkým srdcom som sa pomaly vracala domov. Len čo som sa priblížila k dverám, mama ich otvorila.

„No, ako?“ vyzvedala, vyškerená od ucha k uchu. Určite dúfala, že s Jamiem sa všetko utriaslo. Chytila ma za ruku, aby som nestratila rovnováhu a mohla si vyzuť gumáky.

„Je po všetkom,“ povedala som zničene.

Mamu skoro trafil šľak, zúrila ako tiger v klietke. Kričala do prázdna, kým sa všetci na ňu nechápavo pozerali. Kričala, že už nikdy nenájdem takého dobrého chlapa, ako je Jamie, že som zosmiešnila seba aj celú rodinu a že bude najlepšie, keď pôjde do postele a zomrie v nej pod paplónom od hanby.

„Dobre, Annie,“ prerušil ju otec a pevne jej chytil ruku.

„Stačilo!“

„Myslím, že vďaka tomu fiaskó, bude z Natalie lepšia človek. Facka od život je niekedy dobrý vec,“ babka zahasila cigaretu v mise s ovocím. „Potrebuje vidieť svet! Já to šťastie mala, keď mój rodina musel utiecť z Maďarsko pred nacistami...“

„Nemuseli ste ujsť,“ zakričala mama. „Maďarsko bolo spojencom fašistov! A vždy si vravela, aký bol Hitler fešák.“

„Annie, nebuď absurdný,“ odfrkla babka nahnevane.

„Himmler bol fešáčisko, nem Hitler. Ak by bol Himmler v moci, fašisti by určite dopadli lepšie.“

„Martin, počuješ toto?!“ Mama pozrela na otca. „Pri tejto ženskej som musela vyrastať. Nie je vôbec čudné, že som taká nervózna.“

Babka sa postavila a pozrela na tortu.

„Natalie, po tvoj svadba som hcela ísť do Londýn. Ku svoj známa Paolo. Býva v centrume. Nehceš ísť so mnou?“

„Londýn?“ zvolala mama nahnevane. „Prečo by chcela ísť tak ďaleko?

„Myslím, že Natalie potrebuje malý čas byť mimo. Kým všetko nebude prejsť, kým ľudia nebudú zabudnúť.“

„Čo? Dovolenka?“ opýtala som sa prekvapene. Pomyslenie, že by som zostala po svadobnom fiasku v Devone a na každom rohu videla spomienky na Jamieho a na nedokončený obrad, mi sťahovalo žalúdok a vyvolávalo vo mne úzkosť.

„Ber to ako vstupenka do dospelosť. Paolo veľmi priateľská. Rada u seba hostiť kamarát a známy. Hrá klarinet v londýnsky orchestra.“

„A kto to všetko zacvaká?“ opýtala sa mama.

„Já sama postarám o Natalie,“ odvetila babka.

„Možno by som mohla ísť? Aspoň na nejaký čas?“ Babkin nápad mi pripadal ako záchranné koleso na potápajúcej sa lodi. Mama nebola nadšená.

„Je už dospelá,“ pripomenul jej otec.

„Móžeš zobrať aj svoj kamarátka.“ Babka ukázala na Sharon.

„Naozaj?“ povedala prekvapená Sharon. „Fíha, nikdy som v Londýne nebola.“

„A čo ja?“ zaujímala sa Micky. „Môžem ísť aj ja do Londýna?“

„Micky, ty máš školu,“ odbila ju mama.

„To nie je fér! Prečo Natalie môže a ja nie? Neznášam ťa!“ zapišťala Micky.

„Micky, môžeš ísť s babkou do Londýna, keď budeš trošku staršia,“ upokojoval ju otec.

„Aj vtedy, keď neutečiem z vlastnej svadby?“

„Hmm... áno,“ prisvedčil otec. Nastalo ticho.

Babka pristúpila ku mne a k Sharon a objala nás.

„Dohodnutá. Idete so mnou do Londýn. Igen?“ Pozrela som na Sharoninu vytešenú tvár a prikývla som.

„Okej, ide sa do Londýna!“ povedala som s úsmevom na tvári.

V ten večer sme odišli do Londýna a odvtedy som sa do Devonu vracala veľmi sporadicky.

DEJSTVO PRVÉ

PO PÄTNÁSTICH ROKOCH...

Kľúč

Zobudila som sa do krásneho rána. Slnečné lúče prechádzali cez okno a na stene rozohrali nádhernú svetelnú šou. Ponaťahovala som sa, kým som si sadla. Vedľa mňa ešte pospával môj frajer Benjamin. Chvíľku som ho sledovala. Prstom som mu prešla po svalnatom chrbte. Trochu zamihal viečkami, ale nezobudil sa. Má krásne dlhé mihalnice, na ktoré sa neviem nikdy dosť vynadívať. Musela som sa dať trochu dokopy a nachystať sa do práce. Vstala som z postele, hodila som rýchlu sprchu, navliekla na seba voľné letné šaty a išla som si urobiť raňajky.

Môj byt je malinký a kuchynka miniatúrna ako kapitánsky mostík, navyše dosť úzka. Na stenách visí veľa kuchynských potrieb. Napratala som sem práčku, chladničku, sporák, mikrovlnku... takže ten malinký priestor je opticky ešte menší. Rýchlo som zavrela dvere, aby som nezobudila Benjamina. Na barový stolík pod dlhým oknom, z ktorého mám výhľad do komunálnej záhradky, som si rozložila žehličku na vlasy, fén a mejkap. Do kávovaru som vložila kapsulu a do zásuvky žehličku na vlasy, aby sa mi rozohriala. Neznášam svoje kučeravé vlasy. Pre ne míňam majland na rôzne produkty, aby boli vždy rovné. Už som si zvykla a viem si ich dať do stavu „v pohode“ za dvadsať minút. Zapla som rádio, stíšila zvuk a pri upravovaní vlasov som sa vlnila v rytme príjemnej hudby.

Práve keď som si zhromažďovala mobil, kindle čítačku a notebook z neoficiálnej nabíjacej stanice zo zeme pri chladničkovej zásuvke, otvorili sa kuchynské dvere. Stál v nich Benjamin, v trenírkach. Pretieral si oči.

„Prepáč, zobudila som ťa?“ Do megakabelky som hádzala svoje veci.

„Nie. Vyzeráš dobre. Namaste.“ Benjamin zazíval. Položil ruku okolo môjho pása a pritiahol si ma k sebe. Je dosť vysoký, siaham mu sotva po plecia. Sálalo z neho príjemné teplo. Bol na mne nalepený tak, že som cítila všetky jeho svaly. Hlavne jeden zo svalov bol tvrdší ako tie ostatné. Ruku som mu jemne prehrabla jeho sexi sivé vlasy. Zrazu som cítila jeho ruku pod mojim šatami. Nebezpečne sa približovala k nohavičkám. Zohol sa a pobozkal ma. Potom sa trochu odtiahol a nahodil jemný úškrn akože „Ahoj, cica“.

„Ty si si umyl zuby pred raňajkami?“

„Áno,“ znovu si ma pevne pritiahol k sebe.

„Benjamin, nemôžem. Musím ísť do roboty,“ odtiahla som sa.

„Jasné, zaneprázdnené dievčatko,“ odvrkol s mrzutým výrazom.

„Zlato, dievčatko už dávno nie som.“ Kontrolovala som, či mám všetko v kabelke a snažila som sa z nej vyloviť slnečné okuliare.

„Áno, už budeš mať štyridsať...“ dodal nahnevane a odišiel z kuchyne.

„Mám len tridsaťpäť!“ povedala som svojmu odrazu na varnej kanvici. Pár minút som počkala, ale keď som zbadala, koľko je hodín, zašla som sa rozlúčiť s Benjaminom do spálne.

„Čo robíš? Musím už ísť,“ štekla som. Benjamin sedel na kraji postele a z ruksaku si vyberal oblečenie, notebook, topánky a kapsičku s kozmetikou.

„Prečo si tu nenecháš aspoň drogériu?“ spýtala som sa.

„A ja by som si mohla nechať svoju kozmetiku u teba. Možno aj žehličku na vlasy. Keď sa máme stretnúť, vláčime batožinu cez celý Londýn, akoby sme išli niekam na dovolenku.“

„Natalie,“ zhlboka si vydýchol Benjamin. „Je dôležité, aby sme mali vlastný priestor, aby sme sa neudusili, a je to tak aj vzrušujúcejšie.“

„Pre mňa je vzrušujúca predstava, že vždy, keď idem za tebou, si nemusím baliť kufrík na kolieskach,“ nedala som sa. Stále sa hrabal v ruksaku a za ním rástla veľká kopa jeho vecí. Na spodku našiel krikľavo zelenú plastovú peňaženku. Otvoril ju, vybral z nej letáčik, ktorý si dal vyrobiť pre svoje štúdio jogy. Z ruksaku vybral pero a pod BENJIJOGA pripísal: Ryanovi Harrisonovi – diskrétnosť zaručená. Keď dopísal, vstal a podal mi ho.

„Benjamin!“ Prekrížila som si ruky a škaredo som sa naňho pozrela.

„Natalie, sľúbila si mi, že to dáš Ryanovi Harrisonovi.“

„Áno... Preboha, ale nie dnes. Daj mu aspoň pár dní.“

„Jasné a za tých pár dní si nájde iného jogína.“

„Ani nevieme, či cvičí jogu.“

„Je jednou z najväčších hereckých hviezd z Los Angeles. Ver mi, určite cvičí jogu!“

Benjamin mi chytil ruku a vložil ju do svojej dlane.

„Natalie, si manažérka divadla, si jeho šéfka. Verím, že urobíš tú správnu vec... Veľmi mi to pomôže, čo znamená, že aj nám. Možno by som mohol porozmýšľať nad tým, aby si si u mňa nechala zopár vecí.“

„Okej.“ Pozrela som na letáčik. „Urobím, čo sa bude dať.“

„Ďakujem, Natalie. Namaste.“ Nahol sa ku mne a pobozkal ma. Hneď nato si začal baliť ruksak.

„Vieš, že by si mohol prísť dnes na večierok do divadla. Aj Sharon príde.“

„Nemôžem len tak vynechať svoje hodiny jogy. Veľa to pre mňa znamená.“

„A ten večierok znamená veľa pre mňa,“ kontrovala som.

„Natalie, je dobré, že obaja máme v našich životoch dôležité veci.“ Vôbec mu nedošlo, na čo som narážala. Zazipsoval si ruksak a išiel so mnou k vchodovým dverám. Z vešiaka som schmatla nachystané šaty na večernú párty a v kabelke som rýchlo skontrolovala, či mám kľúče.

„Nedám ti kľúč odo mňa?“ spýtala som sa impulzívne, keď som zbadala, že na zväzku mám jeden náhradný. Benjamin zastal.

„Hmm, okej,“ súhlasil. Nastalo trápne ticho. Snažila som sa dať dole kľúč z kľúčenky. Nakoniec sa mi to podarilo a podala som ho Benjaminovi.

„Páči sa, teraz si môžeš...“

„Sám otvoriť dvere,“ dokončil moju vetu. Chvíľu som sa hrabala v kabelke, aby som mu poskytla šancu dať mi kľúč od jeho bytu, ale nakoniec stratil trpezlivosť, načiahol sa k dverám a sám si ich odomkol.

„Okej, vidíme sa... Kedy?“ Bola som trochu vykoľajená.

„Čoskoro, Natalie, čoskoro. A nezabudni na ten leták. Namaste,“ usmial sa a zabuchol za sebou dvere.

Keď som prešla cez stráženú bránu von na Beak Street, bolo krásne skoré ráno. Júlové slniečko rozjasňovalo celú ulicu a sľubovalo horúci deň. Prešla som okolo susednej krčmy, pred ktorou práve umývali dlažbu. Príjemne ma ostriekala voda z hadice, nad ktorou sa urobila nádherná jemná dúha. Neďaleko mňa na kraji cesty zaparkovala dodávka, v ktorej hrmotali sudy s pivom. Prešla som na druhú stranu cesty.

Raven Street je v srdci Soha, takže do práce prechádzam popri trblietavých gay baroch, reštauráciách, sex shopoch, ktoré sú každé ráno ponorené do spánku po dlhej prebdenej noci. Iba kaviarne sú otvorené takto zavčasu. Skočila som do Grande, mojej obľúbenej kaviarne, a u barmana s dredmi som si objednala americano. Na konci pultu som sa zaradila do radu čakajúcich poštových kuriérov, šoférov a podnikateľov. Cez veľké okno som pozorovala úžasnú bielu art deco fasádu divadla Raven Street, ktoré stojí oproti Grande.

Postavili ho v roku 1919 a fungovalo až do druhej svetovej vojny. Potom nastal úpadok a museli ho zavrieť. Jeho priestory sa neskôr využívali na rôzne účely. Bola v ňom ľudová jedáleň, pornografické kino aj veľký antikvariát. Napokon zostalo dlhší čas prázdne a museli ho ohradiť, aby nikoho nezranili padajúce škridly či omietka. Mojím doposiaľ najväčším úspechom je, že sa mi s pomocou mnohých iných nadšencov podarilo vyzbierať dostatok peňazí na rekonštrukciu budovy, ktorej sme dokázali prinavrátiť jej zabudnutú slávu a lesk.

„Jéj.“

Vždy, keď vojdem do foyeru divadla, poviem si jéj. V prekrásnych priestoroch v štýle art deco so zdobenými historickými lištami a mosadznými lampami pociťujem vzrušenie, zodpovednosť, ale najmä veľký tlak, aby sa mi podarilo pokračovať v úspešnom chode divadla.

Dostala som sa na rad. Poblednutý barman mi podal moju kávu.

Odišla som z kaviarne, prebehla cez cestu, vošla do divadla a zamierila ku schodisku. Vždy idem do kancelárie po schodoch. Na stenách sa vynímajú fotografie z našich najúspešnejších produkcií. Kým prejdem piatimi poschodiami, naberiem z nich veľkú sebadôveru. Na pol ceste som zastala pri mojej najobľúbenejšej fotke, som na nej s Kim Catrallovou. Odfotili nás na charitatívnom večierku, ktorý sme v divadle usporiadali minulý rok. Vrcholom večierka bolo pre mňa, že som sa po celý čas starala o slečnu Catrallovú (ktorá bola, mimochodom, veľmi milá a nástojila na tom, aby som ju oslovovala Kim), až do jej vystúpenia na večere monológov. Na fotke je krásna, elegantná... dokonalá. Vedľa nej vyzerám, akoby ma niekto práve vykopol z postele. Vlasy som mala po celodennej drine skučeravené ako ovca a zdalo sa, že môj outfit sa sám vyplazil zo skrine. Pripomínala som sociálnu pracovníčku, čo minula vianočné poukážky na decentné oblečenie.

Keď som vstúpila do prvej časti kancelárie, o ktorú sa delia viacerí kolegovia, bol Xander práve v procese preberania kávovej objednávky od Nicky, už päť rokov je mojou spoločníčkou. V londýnskom West Ende strávila veľa rokov a vybudovala si neskutočne úspešnú kariéru. Čo sa týka divadla, rozumie sa všetkému a pozná všetkých dôležitých ľudí. Bola súčasťou záchrany divadla, vypracovala dokonalý finančný plán, vďaka ktorému sa nám podarilo divadlo oživiť. Sme skvelé spoločníčky a priateľky. Ja sa starám o každodenný chod divadla a ona je šéfkou PR oddelenia.

„A mne zober veľkú bezkofeínovú, extra horúcu, kolumbijskú kávu s dvomi porciami lieskovo-orieškového sirupu, so sójovým mliekom a stéviou... A počúvaj, veľmi jednoducho poznám rozdiel medzi stéviou a umelým sladidlom,“ dokončila Nicky objednávku svojím texaským akcentom. Nahodená bola v kúlových sýtoružových teplákoch, obtiahnutá mikina sa končila nad pásom a zvýrazňovala jej dokonalú postavu. Havranie vlasy mala vypnuté dozadu. Na očiach mala okuliare so sýtoružovým rámom, aby jej ladili s teplákmi.

„Jasné, žiadny problém,“ pritakával Xander a rýchlo dopisoval na kúsok papiera. Nicky sa ku mne otočila, len čo ma zbadala.

„Nat, milujem Xandera. Je strašne zlatý. Ako šteniatko.“ Hravo mu rozstrapatila vlasy. „Kedy si ho zohnala?“ usmiala sa Nicky.

V Xanderových veľkých očiach sa zračil šok.

„Xander, dobré ráno,“ pozdravila som sa ospravedlňujúcim tónom a pozrela som sa na Nicky. „Xander nastúpil, keď si bola na dovolenke.“

Nicky sa nahla ponad Xandera, sediaceho pri svojom pracovnom stole, a hľadela naňho, ako keby bol šteniatkom pod vianočným stromčekom.

„Xander, to je chutnučké meno.“

„Volám sa Alexander, ale môj malý braček to nevedel vysloviť, tak sa zo mňa stal Xander,“ povedal silným škótskym akcentom.

„Panebože, akcent!“ zvolala nadšene Nicky, kým sa pohrávala so striebornou retiazkou, čo jej visela na impozantne veľkom poprsí. „Zlatino, vitaj v divadle Raven Street. Si rozkošný.“

Nicky prešla vyzývavo k tlačiarni a otvorila priečinok na papier. Na sekundu som si myslela, že chce Xanderovi položiť papier na zem, ako šteniatku, keby potreboval ísť na toaletu. Keď videla, že je plný, zavrela ho a otočila sa k nám.

„Xander, zlatino, tá káva sa sem sama cez cestu nedostane. Šup, šup...“

„Áno, jasné.“ Xander si vzal zo stola mobil a vstal.

„Natalie?“

„Ďakujem, ja som už vybavená,“ ukázala som mu svoje americano. Xander odišiel a Nicky ma nasledovala do kancelárie, o ktorú sa delíme. Zavrela za nami dvere.

„Tak hovor, ako je to s Xanderom? Je...“

„Áno, má priateľa. Volá sa Paul,“ odpovedala som.

„Super, takže môže nevinne flirtovať a slintať.“

„Aká bola dovolenka?“ Na stôl som si položila kabelku.

„Nat, rezort bol fantastický, jediné, čo mi vadilo, že kvôli Bartovi ma teraz bolí zápästie...“

„Muži vedia byť nechutní a sebeckí,“ zahundrala som so skriveným výrazom. Rýchlo mi došlo, že Nicky rozprávala o niečom úplne inom. Pred očami mi zavrtela rukou, na ktorej jej visel úžasný náramok.

„Dokelu, sú skutočné?“ Sánka mi padla až po kolená.

„Áno, moja, sú to pravé diamanty,“ povedala vyškerená Nicky. „Toľko karátov som nevidela ani vo filme.“

Na stôl som vyložila svoj notebook, z ktorého mi vyletel letáčik BenjiJoga. Nicky ho zodvihla zo zeme.

„Ryanovi Harrisonovi – diskrétnosť zaručená,“ prečítala nahlas a zamračila sa.

„Benjamin mi ho nanútil. Keby som si ho nezobrala, tak by mi ho určite strčil aj do kabelky.“ Rýchlo som jej vytrhla letáčik z ruky.

„Nat, Ryan Harrison nebude praktizovať žiadnu BenjiJogu,“ vyhlásila veľmi striktne.

„Prečo by nemohol? Benjamin je dobrý jogín.“

„A hlavne dobrý promotér, čo je okej, ale my musíme Ryana ochraňovať.“

Chcela som namietať, ale Nicky pokračovala ďalej:

„Ryanova manažérka dala do zmluvy, že ak by náhodou ochorel, tak sa nechá liečiť iba na súkromnej klinike na Harley Street...“

„A to znamená čo?“

„Nat, nedostala si náhodou na BenjiJoge pleseň?“ opýtala sa ma Nicky.

„To bolo dávno a nebola to pleseň... ale... malá kožná infekcia.“

„Moja zlatá, to je len miernejší výraz pre pleseň na nohe. Vieš, koľko by stálo ošetrenie takej plesne na klinike Harley Street? Pravdepodobne peknú čiastku z našej štvrťročnej dotácie z fondu kultúry.“

„Dobre, dobre,“ zložila som letáčik a strčila ho späť do kabelky. Nicky ma chytila za ruku.

„Zlato, ja chápem, čo ťa k Benjaminovi priťahuje. Je vysoký, svalnatý, arogantný. Som si istá, že sa vie dostať na také miesta, o ktorých iní chlapi ani nevedia, že existujú... Ale, drahúšik, viem, že niekde po svete behá úžasný chlap, ktorý si ťa naozaj zaslúži.“

„Dnes ráno som mu dala kľúč.“

„Kľúč od čoho?“

„Od môjho bytu.“

Nepočula som jej reakciu, lebo v tom momente sa dnu vovalil rámus z ulice a škrípanie železa. Obe sme prebehli k oknu, z ktorého sme videli, ako na obrubníku pred divadlom zaparkoval kamión. Začali z neho vykladať zábrany.

„Myslíš si, že ich budeme dnes večer skutočne potrebovať?“ opýtala som sa.

„Nat, ide predsa o Ryana Harrisona. Je jednou z najväčších svetových hviezd. Keď mu v Hollywoode vezú po filmovačke kostýmy do čistiarne, musia použiť opancierované auto. Jedna ženská z Ohia kúpila na aukcii deci vody, ktorá vraj pochádzala z jeho kúpeľa. Vieš, koľko za ňu dala? Desaťtisíc dolárov. Ľudia za ním šalejú.“

„Dúfam, že dnes budeme mať v dave normálnejších ľudí, ako sú tí blázniví Američania. Pozvali sme množstvo novinárov a ľudí z divadelných kruhov.“

„Myslím, že aj anglický dav ťa veľmi prekvapí. Ľudia ho žerú po celom svete,“ oponovala Nicky.

Niekto zaklopal. Spoza dverí sa vystrčila sivá hriva manažérky nášho box officu Val.

„Zdravím, dámy. Dole vo foyeri je skupinka svalnatých chlapíkov. Buď je to skorý narodeninový darček pre mňa, alebo ochranka, ktorú ste najali na dnešný večer,“ oznámila Val.

„Na narodeniny sme ti už kúpili papuče,“ žmurkla som na ňu. „O chvíľu sa vráti Xander a postará sa o nich.“

„Okej, upracem ich zatiaľ do baru, a keď sa vráti Xander, tak ho pošlem, nech im prinesie kávu.“

„Dobre. Prejdime si dnešný zoznam úloh, aby sme na niečo nezabudli,“ povedala som.

„Ako prvé chcem vedieť, čo si večer oblečieš,“ začala Nicky. Odzipsovala som ochranný obal na odev a vybrala som z neho úzku čiernu sukňu pod kolená a oranžovú blúzku. Len čo som ju vybrala, Nicky sa zamračila.

„Toto si si vybrala sama alebo ťa k tomu donútila nejaká násilná predavačka?“

„Ja sa nenechám k ničomu donútiť,“ protestovala som.

„Zlatko, si Britka. Polovicu tvojho šatníka tvoria veci, ktoré si si kúpila, len aby si neurazila predavačku.“

„Vybrala som si to sama. V tom kúlovom obchode na Carnaby Street, kde sa predavačky obliekajú ako za vojny. Môj outfit je vintage!“

Nicky len krútila hlavou. „Tá sukňa ešte ujde, ale tá blúza? Na ňu mám dve slová: Easy Jet!“

„Easyjet je jedno slovo.“

„Jedno slovo alebo dve, to je jedno. Na večer si si vybrala uniformu nízkonákladovej leteckej spoločnosti... Dnešný večer je najdôležitejší v našich doterajších kariérach. Keď ťa v tom ľudia uvidia, nebudú vravieť... aha, pozri, to je Natalie Love, šéfka tohto úžasného miesta, ale budú si od teba pýtať oriešky a tovar z duty free.“

„Nie je to oranžová, ako má Easyjet. Je to iný odtieň. Nemyslíš?“ pýtala som sa Nicky a prirovnala som si outfit k sebe v zrkadle na dverách. Nicky prevrátila oči.

„A ty si čo oblečieš?“ Nicky prešla na druhú stranu kancelárie a vrátila sa ku mne s krásnymi perleťovobielymi šatami od Alexandra McQueena.

„Wau, tie sú prekrásne, Nicky.“

„Bart mi ich kúpil, aby som si mala čo obliecť k novému náramku,“ zasmiala sa Nicky. „Zlato, niečo by som ti aj požičala, ale vieš, že mám veľký zadok ako Nicky Minaj a mega...“

„Dobre, dobre, viem.“ Zavesila som oblečenie na dvere.

„Zoženiem si niečo iné. Sharon mi určite niečo požičia. No a teraz si už prejdime zoznam.“

„Nat, ešte jednu vec,“ prehovorila Nicky vážne.

„Čo?“

„Koľko stojí priority boarding?“ Obe sme vybuchli do rehotu.

Zvyšok rána a skorú časť popoludnia sme strávili na poradách, pripravovali sme našich zamestnancov na večierok a postupne sme si odškrtávali zo zoznamu vecí, ktoré bolo potrebné urobiť. Od pätnástej som mala zopár hodín voľna, tak som zašla k Sharon požičať si náhradné večerné šaty. Prebehla som cez Covent Garden dolu na Charing Cross, kde som naskočila na vlak do New Crossu. O dvadsaťpäť minút som vystúpila na ulici New Cross Road.

Prešla som okolo veľkého supermarketu Sainsbury’s. Nakoniec som sa dostala k typicky anglickému tehlovému domu, ktorý stojí trochu ďalej od rušnej cesty. Zaklopala som na sýtozelené dvere.

„Idem, idem,“ počula som Sharon. Otvorila dvere. Mokré vlasy pokrývala bohatá pena. Cez plecia mala prehodený uterák.

„Už si bola s Ryanom Harrisonom?“ opýtala sa vzrušene. „Bola? Bola? Aký je?“

„Upokoj sa, moja. Príde až o piatej,“ usmiala som sa. Z chodby som počula detský hlas.

„Amy, zostaň pri umývadle!“ kričala Sharon ponad plece. „Natalie, poď dnu.“

Nasledovala som Sharon do krásnej veľkej kuchyne s nádherným výhľadom na utešenú záhradku. Sharonin syn Felix sedel za kuchynským stolom, aj on mal na mokrých vlasoch penu a pod bradou zaviazaný supermanovský uterák. Nohy Sharoninej dcéry Amy boli akurát také dlhé, aby sa mohla nahnúť do drezu, kde jej práve odtekala voda z vlasov.

„Vši, čo ti poviem! Všetci máme prekliate vši!“ Sharon zobrala strieborný hrebeň a začala prečesávať Amine vlasy.

„Preboha!“ Na stôl som si položila kabelku. „Ako ste sa k nim dostali?“

„Dostali sme ich od Laury Deltonovej, teta Natalie,“ vyhŕkla Amy, ktorá už v ôsmich rokoch dokáže strúhať tie najznechutenejšie výrazy.

„Nevieme naisto, či to bola Laura Daltonová,“ namietla Sharon.

„Vždy sa na školskom ihrisku motá okolo chalanov a oháňa sa vlasmi, aby ich zaujala,“ povedala Amy. „Bolo len otázkou času, kedy od nich niečo chytí.“

„Aj dievčatá mávajú vši!“ zakričal Felix.

Vždy, keď som v Sharoninom dome, trochu jej závidím. Je veľmi útulný, na stenách sú detské kresby, zarámované dovolenkové fotografie, na stole ručne vyrobený popolník s Homrom Simpsonom, ktorý pre svojho fešného talianskeho tatka urobil Felix. Vždy u nej myslím na to, že možno premrhám šancu na vlastné deti. Benjamin si nechce u mňa nechať ani zubnú kefku, nieto mi ešte urobiť deti...

„Je to len voda. Ešte som ti nedala šampón na vši, ty šišina,“ počula som z kuchyne Sharon. Na vešiaku na chodbových dverách viseli zelené hodvábne šaty. Zobrala som ich a vrátila som sa do kuchyne.

„Nat, môžu byť?“ opýtala sa ma Sharon.

„Blázniš? Sú prekrásne, dokonalé. Ďakujem, zlato.“

„Ja si dám svoje obľúbené čierne šaty s vesmírnym motívom. Viem, sú trochu 2007, ale zužujú ma a vytlačia mi von iba tie správne časti tela. A vieš čo, podobné som videla nedávno vo výklade obchodu Roland Mouret.“ Sharon si všimla, že si ju Amy premeriavala a gúľala očami, keď si rukami prechádzala po svojich krivkách.

„Mama, si akože vydatá a Ryan Harrison je v úplne inej lige ako ty.“

„Kde toto berie v takom mladom veku?“ Sharon si položila rečnícku otázku. „Je v inej lige ako ja? Ľúbim tvojho otca. No na Ryana Harrisona sa sem-tam môžem pozrieť. Nie? A dnes večer si ho možno aj opáčim,“ zasmiala sa Sharon.

„Upokoj sa, moja,“ žmurkla som na Sharon. „Na dnes večer sme museli v divadle prenajať ochranku.“

Sharon si utrela ruky a otvorila špajzu. Zvnútra visel na dverách oficiálny kalendár Ryana Harrisona. Práve bol preložený na júli, kde na čiernobielom zábere Ryan pózoval v tesných miniplavkách. Jeho tehličky boli umelecky obložené jemným bielym pieskom.

„Pozri naňho, tlačí sa v mojej špajze so šošovicou, cesnakom a cereáliami... A dnes večer ho uvidím naživo! Nat, dáš si pohárik vína?“

„Aj by som si dala, ale musím sa ponáhľať naspäť,“ odmietla som.

„Nevadí, dobehneme to večer... Stále platí, že drinky budú zadara?“

„Áno a budeme mať neskutočných barmanov a parádne kokteily.“

„Super. Teším sa,“ povedala Sharon. „Felix, miláčik, prečítaj ďalší krok po šampónovaní.“

Felix roztvoril letáčik a začal nahlas čítať.

„Po nanesení šampónu nechajte pôsobiť osem hodín a potom dobre oplá...“

„Opláchnite!“ zakričala Amy. Sharon zatvorila dvere na špajze a na chvíľu sa zasekla.

„Felix, myslíš osem minút?“

„Nie, mami. Je tu napísané osem hodín...“

Sharon podišla k Felixovi a z ruky mu zobrala letáčik.

„Osem hodín? Prečo mi to tá hus v lekárni nepovedala? Nechcela som osemhodinový! Osem hodín nám skončí...“

„O polnoci,“ predbehla som Sharon.

„Hurá, hurá, môžeme zostať hore?“ tešila sa Amy. „Iba na Nový rok sme boli tak dlho hore.“

„Paráda!“ zakričal Felix a s Amy začali poskakovať po kuchyni. Sharon stála s letáčikom v ruke ako skamenená. Do očí sa je drali slzy.

„Nič sa nestalo. Opláchni si vlasy a môžeš si ich umyť zajtra,“ snažila som byť nápomocná. Sharon si zahryzla do pery.

„Nemôžem, lebo by som bola stále všivavá a musela by som si ich znovu ošetriť a je tu napísané, že tieto chemické šampóny sú veľmi silné a nemali by sa použiť viac ako raz za mesiac... A zajtra by som ich nemohla zobrať do školy, ak by neboli odvšivavení.“

„A kto by to vedel?“ opýtala som sa.

„V škole je to momentálne ako hon na čarodejnicu. Snažia sa zistiť, ktoré decko tie vši prinieslo. A hádam by som neprišla na tvoj exkluzívny večierok so všami! Predstav si, že by odo mňa chytil vši Ryan Harrison. Umrela by som!“

Sharon si vzala papierovú vreckovku, vysmrkala sa a utrela si uplakané oči.

„Mami, nedáme si televízny maratón Dr. Who?“ opýtal sa Felix. Sharon sklamane, ale súhlasne prikývla. Felix s Amy víťazne zapišťali a utekali do obývačky.

„Ale neseďte na krajoch sedačky!“ zakričala na nich.

„Tento šampón smrdí ako niečo s čím sa umýva zem.“

„Si si istá, že neprídeš? Mohla by si u mňa prespať.“

„Ďakujem, ale nie,“ nadýchla sa zhlboka. „Moje mamičkovské povinnosti sú na prvom mieste.“

„Neboj, máš dosť času na stretnutie s Ryanom. Bude u nás v divadle päť týždňov. Veľa času, sľubujem.“ Objala som ju.

„Nechala som si v Markse odmerať aj prsia a kúpila som si novú drahú podprsenku,“ zasmrkala Sharon. „Nakoniec mám väčšie prsia, ako som si myslela. Panebože, prečo si mi nedoprial, aby som mohla večer ukázať moje nové, od prírody veľké prsia Ryanovi Harrisonovi? Určite sa mu páčia veľké, je predsa z Los Angeles.“

Pozerala som na Sharonine prsia, či sú naozaj väčšie ako kedysi. Sharon sa znovu vysmrkala a utrela si oči.

„Nat, nebude ti vadiť, ak neprídem? Ide aj Benjamin?“

„Pozvala som ho, ale má hodinu jogy...“ Sharon sa natočila k chladničke a vybrala z nej fľašu vína.

„Viem, že sa ksichtíš,“ povedala som jej.

„Nič nerobím,“ klamala.

„Viem, že si myslíš, že Benjamin je sebec... A asi aj je... niekedy... ale snaží sa len sústrediť na svoju jogu a meditácie... Všetci sa potrebujeme na niečo sústrediť. Ja sa sústreďujem na svoju prácu.“

Sharon nepresvedčivo pritakala a naliala si veľký pohár vína.

Sharon sa chystala niečo povedať, keď sa ozvala zvučka seriálu Doktor Who.

„Hentú časť určite nebudú pozerať, Felix má nočné mory z tých robotov,“ Sharon zamierila do obývačky. Išla som za ňou. Sledovala som ju v jej mamičkovskej nálade, ako berie ovládač a prepína na inú časť seriálu. Skoro som aj zabudla, že už musím ísť. Pri dverách sme sa objali.

„Potom mi zavolaj. Musíš mi všetko vyrozprávať,“ prosila ma.

„Jasnačka, zlato,“ sľúbila som jej. „A ďakujem za šaty.“ Cestou k vlaku som cítila malilinkú závisť. Niežeby som chcela vši... Závidela som Sharon jej plný dom a jej

usporiadaný život.

Table of Contents

Start

Prológ

DEJSTVO PRVÉ

Kľúč