J. A. Redmerski

THE MOMENT OF LETTING GO

Copyright © 2015 by Jessica Redmerski

This edition published by arrangement with

Grand Central Publishing, New York, USA.

All rights reserved.

Translation © 2016 by Peter Tkačenko

Jacket design © 2016 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2016 by Ikar

ISBN 978-80-551-4858-0

JEDEN

Sienna

Potkla som sa o kufor, rozčapila sa na koberci a doudierala si pritom kolená. Aby som zadusila nástojčivú bolesť, zahryzla som si do pery a zamierila otvoriť dvere, za ktorými ktosi zvonil.

„Sienna!“ kričala na mňa spoza dverí Paige.

„Sekundu,“ ozvala som sa a zvesila bezpečnostnú retiazku.

„Ty ešte ani nie si hore?“ spadla jej sánka. Pretlačila sa okolo mňa dovnútra.

„Už hodinu ti vyvolávam a posielam esemesky.“

Oboma rukami som si prehrabla vlasy a z perí mi vyšlo ťahavé zívnutie.

„Zaspala som.“

„Ďakujem, na to by som sama neprišla,“ odbila ma a náhlivo ukázala na dvere. „Poďme, do polhodiny musíme byť na letisku.“

V tielku a nohavičkách som sa rozbehla do svojej izby a stále som sa pokúšala definitívne premôcť spánok. Zo stola som schmatla oblečenie, čo som si večer vopred pripravila, a zaniekoľko sekúnd som ho mala na sebe. Na sprchu nebol čas, musela som si ju odpustiť. Dokonca som si nemala kedy ani len umyť zuby, preto som kefku nahradila mentolovou ústnou vodou – naliať do úst, vykloktať, vypľuť – a podpazušie som si rýchlo natrela tuhým dezodorantom. Tak rýchlo, až som mala pocit, že som ľavé podpazušie celkom vynechala. Ani na líčenie nezostával čas. Tmavoryšavé vlasy som si na temene stiahla do čohosi neforemného. Vyzerala som ako smrtka.

Vo chvíli, keď som sa v rámci časových možností cítila pripravená, som si pod pazuchu zastrčila kabelku a vysunula vyťahovaciu rúčku kufra, o ktorý som sa pred chvíľou potkla. Ťahajúc ho za sebou, náhlivo som zamierila k dverám. Na nohy som si nasunula tenisky, no ani som sa pritom nezastavila a päty mi zostali vonku. Len čo som vykročila z bytu a zabuchla za sebou, musela som sa zamračiť. Počula som totiž, ako spadol fotoaparát mojich rodičov, čo visel pri okne. Najprv urobil buch a potom prask.

Nestáva sa mi, že by som niekam meškala. Budík som ráno počula, pretože sa príšerne bojím lietania. Na výlet na Havaj sa teším – najviac na svete –, lenže mi bolo jasné, že nasledujúcich niekoľko hodín sa budem ako sardinka tlačiť v lietajúcej rakve desaťtisíc metrov nad oceánom. Ten stres ma bude stáť niekoľko rokov života. Ak lietadlo nehavaruje a nezabije ma.

Zatiaľ sa na tomto výlete pokazilo všetko, čo sa pokaziť mohlo.

Na letisko sme dorazili len tak-tak a úspešne sme prešli bezpečnostnou prehliadkou. Nešlo mi do hlavy, ako je možné, že som si v kabelke nezabudla nič nebezpečné. Na palube sme sa ocitli niekoľko minút pred odletom.

„Si si istá, že budeš v poriadku?“ spýtala sa ma Paige zo sedadla pri okne.

„Nie, to teda nie som,“ odvetila som, zatiaľ čo som sa hniezdila a hľadala vhodnú polohu, „ale nič s tým nenarobím.“

„Nechceš, aby som ťa omráčila?“ Zagánila som na ňu.

„Nie, ďakujem ti za veľkorysú ponuku, no myslím, že si ju nechám ujsť.“

Uškrnula sa, pokrútila hlavou a zadívala sa na obrazovku svojho mobilu. Určite mala sto chutí povedať mi, že takýto prehnaný strach z lietania je absurdný, no urobila dobre, že si zahryzla do jazyka. Nateraz. Dávala som jej najviac hodinu, kým ju premôže nutkanie a povie mi to aj tak. Kamaráti sú predsa na to, aby si robili zle.

Paige je štíhla a opálená ako modelka z prehliadky Hawaiian Tropic. Na cestu si obliekla minišortky a blonďavé vlasy skryla pod perfektne padnúcu ružovú bejzbalovú čiapku. Slečna Cassandra Harringtonová, moja šéfka s vášňou pre módu, peniaze a všetko, čo sa za ne dá kúpiť, napokon súhlasila, že Paige zamestná ako moju asistentku. Sprvu mala totiž výhrady, že je to moja najlepšia kamarátka. Nový formát všetkým vyhovuje. Mne, pretože mi Paige pomáha zvládať hektickú prácu, a jej, lebo donedávna pracovala ako Cassandrina asistentka. A taká práca je horšia ako prežúvať hlinu. Dobre to viem, veď som začínala na rovnakom mieste.

Aby som sa upokojila, vyhla sa panike a nestrápnila sa počas letu, do uší som si zasunula slúchadlá, položila hlavu na opierku a započúvala sa do bubnovania dažďa svistu vetra. Zvuky dažďa síce nie sú ani zďaleka také účinné ako dávka vália, ale je to aspoň niečo a trochu pomáhajú. Práve pre tieto prípady mám v iPode nahrávky niekoľkých typov dažďa.

Lietadlo sa dalo do pohybu. Pevne som zovrela opierky na ruky, až som mala pocit, že ten tvrdý plast prepichnem nechtami. Dýchaj, Sienna. Len dýchaj. Paige vedľa mňa mala na tvári široký úsmev, ktorým mi asi chcela povedať niečo ako Iba sa na mňa pozri, vidíš, nič na tom nie je. Neboj sa, ani ja sa nebojím. Určite to myslela dobre ako vždy, lenže rovnako ako mnohí iní, ani ona nerozumie strachu.

Zavrela som oči, započúvala sa do dažďa a predstavovala si, že sedím na pevnej pôde a pozorujem okolo seba dopadajúce kvapôčky, ako sa vpíjajú do zeme. Potom som sa zamyslela nad dvadsiatimi dvoma rokmi môjho života, akoby to bola posledná príležitosť pomaznať sa so spomienkami na najšťastnejšie chvíle.

O šesť hodín som sa ocitla v Oahu, jednom z najnádhernejších miest na svete. A stále som bola nažive. Rovnakou mierou sa vo mne miešalo nadšenie a sklamanie. Nadšenie, pretože, nuž – veď je to Oahu. A sklamanie, lebo som sem neprišla, aby som vychutnávala nádheru tropického ostrova, ani aby som ho celé dni fotografovala, o čom som odjakživa snívala. Nie, namiesto toho som sem prišla pracovať, v pote tváre zorganizovať svadbu cudzím ľuďom. Napriek tomu sa nesťažujem. Všetky náklady na cestu nám hradili oni a nie každý človek môže povedať, že na Havaji vôbec bol. Tým menej na cudzí účet. Som šťastné dievča.

„To je bomba!“ tlmočila mi Paige svoje nadšenie a snažila sa prehlušiť bzučanie cudzích rozhovorov v letiskovej hale.

„Prvý raz spolu na Havaji. Poriadne si to užijeme.“

Prstami ozdobenými prsteňmi sa načiahla po moju tašku.

„Po príchode do hotela ťa zaregistrujem a skontrolujem, či je tvoja izba v súlade s očakávaniami.“ Zo všetkých síl sa snažila hrať rolu mojej asistentky – niesla za mňa tašku, tvárila sa, že nie je moja najlepšia kamarátka, a upäto sa pokúšala o korektný tón, no všetko spolu pôsobilo kŕčovito.

Zasmiala som sa. „V súlade s očakávaniami? Nie som Cassandra,“ pripomenula som jej. „Nepotrebujem, aby si mi kontrolovala izbu bielymi rukavičkami, ani aby si do svojho slovníka importovala výrazy, ktoré bežne nepoužívaš.“

Paige sa uškrnula, prehodila si tašku cez plece a vysunula rúčku jedného z mojich dvoch kufrov na kolieskach. Tretí patril jej.

„Prosím? Ty nepotrebuješ sluhu, ktorý s natrčenou dlaňou čaká, aby za teba vyhodil vyžuvanú žuvačku?“ zažartovala.

Neveriacky som sa rozosmiala. „Prosím, povedz mi, že toto od teba Cassandra nechcela. Aj keď je pravda, že od nej by to vystalo.“

Paige pokrčila plecami. „To nie. Len som to niekde čítala a okamžite som si predstavila madam Harringtonovú.“ Pyšne zdvihla hlavu, dramaticky zažmurkala svetlomodrými očami a napodobnila Cassandrino afektované správanie.

Vyšli sme z budovy príletového terminálu, obzerali sme sa po taxíku a vychutnávali dotyky dokonalého havajského letného vánku. Zatiaľ čo som stála na chodníku, v kabelke sa mi roztancoval vibrujúci telefón. Stihla som ho vyloviť a prijať hovor tesne predtým, ako sa presmeroval do odkazovej schránky.

„Telefonovala mi pani Denningsová. Nevedela sa ti dovolať. Predpokladám, že si mala vypnutý telefón,“ ozval sa Cassandrin hlas. Paige zamávala na okoloidúci taxík. „Prídu dnes večer, ale vravela, že môžeš začať aj bez nej. Na mieste už je nevestina sestra, volá sa Veronica.“

Pri obrubníku zastal taxík a vystúpil z neho šofér, ktorý pomohol Paige naložiť našu batožinu do kufra.

Sadla som si na miesto vzadu.

„Nepovedala pani Denningsová, kedy presne dorazia?“ Zabuchla som za sebou dvere a pokúšala sa usalašiť na vŕzgajúcom sedadle. „Kým neprídu so všetkým potrebným, veľa toho nenarobím.“

„To nepovedala,“ odvetila Cassandra. „Urob, čo sa dá s tým, čo máš.“

Do mysle sa mi vkradli predstavy mimopracovných aktivít, vďaka čomu sa mi na tvári mimovoľne zjavil vrelý úsmev.

„Kým dorazia so všetkým nevyhnutným, možno si nájdem čas na oddych a trochu sa tu poobzerám,“ nadhodila som.

„Možno,“ odsekla triezvo. Akoby tým chcela čo najkultivovanejšie a najpriateľskejšie povedať: Nie drahá. Je mi to ľúto, ale na také veci tu nie je priestor. Ak sa však budeš lepšie cítiť, pokojne o tom ďalej snívaj.

Bolo mi to jasné, ešte skôr ako sme sem vôbec dorazili: keď pracujete ako eventová koordinátorka pre elitnú kalifornskú agentúru, nič také ako oddych neprichádza do úvahy. Každý jeden z Cassandriných klientov je bohatý, polovica z nich je slávna a druhá polovica niekoho slávneho pozná. V tejto brandži sa krútia veľké peniaze, no zároveň sa na vašu prácu kladú také mimoriadne nároky, že väčšina ľudí z nej pre enormný stres vycúva počas prvého mesiaca. Prinajmenšom to platí pre zamestnancov Cassandry Harringtonovej.

Stále sa mi nechcelo veriť, že sa mi pritrafila práca s toľkými výhodami. Patria medzi ne platené služobné cesty na Havaj, kariéra v kreatívnej brandži so štedrým platom a istota zamestnania, kde sa dá len stúpať hore. Také príležitosti sa človeku nenúkajú často a musel by byť padnutý na hlavu, aby sa toho nechopil. Keď som vyrastala, rodičia museli obrátiť každý cent dvakrát. Dávno pred skončením strednej školy som sa rozhodla, že si dám pozor, aby som nemusela prejsť tým, čím oni. A teraz, keď mal otec zdravotné problémy – rakovinu prostaty, ale podarilo sa ju podchytiť včas, liečba bola úspešná a nádor sa dal na ústup –, ešte pevnejšie som sa rozhodla udržať si dobre platené miesto, aby som mohla pomáhať rodičom. Toľko pre mňa urobili.

Paige sa usadila vedľa mňa, zabuchla za sebou dvere a náhle uťala prúd hlasov za oknami. Domyslela si, že telefonujem s Cassandrou, a iba sa na mňa zaškľabila. Odpustila si výsmešné poznámky o našej šéfke a nechala ma sústrediť sa na rozhovor.

„Máš dva dni na prípravu,“ zaznieval zo slúchadla Cassandrin hlas, „nasleduje samotná svadba a vzápätí sa vraciaš do San Diega.“ Odmlčala sa. „A potom ideš na Jamajku.“

Premohla som prekvapenie, obrátila sa na Paige a zadívala sa jej do očí. „Jamajka?“ povedala som do telefónu.

Paige sa rozžiarila tvár.

„Myslela som si, že budeš rada,“ potvrdila Cassandra hrdo.

„Istý klient zo San Francisca, môj starý známy, sa bude ženiť v Montego Bay. A je poriadne zazobaný, zlatko.“ Okamžite som si predstavila, ako o seba trie palec a ukazovák. „Bude to zatiaľ tvoja najvyššia provízia.“

Tvár sa mi roztiahla do úsmevu a zadívala som sa za Paige, kde sa mihali palmy a farebné okolie. Netešila som sa na peniaze, ale na fotografovanie Jamajky. Paige síce mlčky sedela, no videla som, že sa nevie dočkať podrobností.

„Viem, že je ťažké zvyknúť si na toľké peniaze,“ doberala si ma Cassandra a slová doplnila dramatickým vzdychom, „ale obávam sa, že sa budeš musieť zaprieť a vydržať to.“

„Pripravili ste mi hotové galeje,“ oplatila som jej rovnako sarkasticky.

„Myslíš, že to zvládneš?“ spýtala sa ma podozrievavo.

Na tie slová som sa len zasmiala. „Jasné, že to zvládnem! Nepovedali ste mi azda minule, že som najlepšia eventová koordinátorka, akú ste kedy zamestnali?“

„Myslela som, či zvládneš ten let,“ upozornila ma, a keď mi zaplo, môj úsmev bol v mihu preč. „Na Jamajku to trvá čosi vyše deväť hodín.“

Pri tej predstave sa mi zrýchlil pulz. Deväť hodín v lietadle. Tisíce metrov nad oceánom. Nie náhodou sa ľudia rodia bez krídel.

„Zvládnem to,“ dopustila som sa polovičnej lži a v duchu som sa zaviazala, že musím zájsť k doktorovi, aby mi predpísal trochu vália, pretože nahrávky dažďa z iPodu mi na niečo také nebudú stačiť.

„Jamajka?“ ozvala sa Paige nedočkavo, len čo som zavesila.

„Prosím, povedz mi, že tam pôjdem.“

„Teda takto?“ zazrela som na ňu, ako keby mi práve položila nejakú impertinentnú otázku. „Si moja asistentka. Pôjdeš so mnou všade, kde ťa budem potrebovať.“

„Paráda.“ Na tvári sa jej usadil úsmev a zadumaný, zasnívaný výraz, ktorý zvyčajne mávam ja, keď sa dozviem, že mám ísť niekam, kde som ešte nebola. Rozdiel medzi nami spočíval v tom, že Paige sa ešte len musí naučiť jedno: tieto pracovné cesty sa nikdy nevyvíjajú tak, ako si ich vysnívame. Kým sa stala mojou asistentkou, pracovala pre Cassandru len mesiac a nikdy necestovala ďalej ako do Chicaga. Niežeby si Paige nemohla dovoliť vybrať sa kdekoľvek sa jej zachce – vďaka rodine je zabezpečená –, ale to ešte neznamená, že predstava výletov s kompletne pokrytými výdavkami by jej bola proti srsti.

Dorazili sme do hotela. Obrátila som sa na Paige, ktorá sa s unaveným výrazom a mojou ťažkou taškou na pleci pokúšala udržať stabilitu.

„Nosíš v nej kamene alebo čo?“

„Myslím, že som si zbalila celý svoj majetok. Asi sa začínam podobať na Cassandru.“

„Bože, dúfam, že nie,“ zaškerila sa Paige a prehodila si tašku na druhé plece. Spod čapice jej ako nitky pavučiny vytŕčali blond vlasy.

„Ale veď ma poznáš,“ pokrčila som plecami, „pripravená a usporiadaná ako vždy.“

„Jasné, jasné, viem.“ Síce som to nevidela, ale priam som cítila, ako Paige v tej chvíli dramaticky prevrátila oči.

Konečne sme sa dotrepali na poschodie. Otvorila som dvere svojho apartmánu a zalapala som po dychu. Dokonalý. Veľkolepý. Z balkóna bol výhľad, za aký by sa oplatilo zomrieť.

Paige odložila moju batožinu k stene.

Odkopla som tenisky a zvalila sa do prúteného kresla s mäkučkým azúrovým čalúnením pri sklených posuvných dverách na balkón.

„Pekné, nie?“ prehodila Paige, zatiaľ čo sa obzerala okolo seba.

„To je slabý výraz.“ Dlaňou som prešla po hladkom povrchu stolíka vedľa kresla a v mysli sa mi na okamih vynorili spomienky na mojich rodičov a našu jedinú rodinnú dovolenku, keď som bola mladšia. Cestou na návštevu známych kdesi v Texase sme jednu noc prespali v lacnom moteli. Vlastne to ani nebola naozajstná dovolenka, ale bola som rada, že môžem rodičov vidieť, ako spolu trávia voľný čas. Väčšinou totiž pracovali šesťdesiat hodín týždenne, a keď sa doma letmo minuli, boli príliš unavení, aby sa rozprávali.

Paige sa usadila na peľasť mojej dokonale ustlanej postele. Ponad okraje jej prevísali opálené nohy obuté v drahých sandáloch na gladiátorský štýl od Louboutina.

„Čo myslíš, koľko máme času?“ spýtala sa a jemným natriasaním skúšala tuhosť matraca.

Ledva sme prišli a o práci sa mi nechcelo ani len premýšľať, ale inak sa nedalo.

„Musím sa osprchovať,“ oznámila som a odlepila chrbát od operadla, „namaľovať sa a upraviť si vlasy. Zhruba o hodinu sa pôjdeme pozrieť do sály.“

Paige prikývla a vstala z postele.

„Nechám ťa osamote. Idem si dať niečo pod zub. Keby niečo, bývam nad tebou v čísle 510. Ozvi sa mi, keď budeš pripravená. Teda, ak odo mňa niečo nepotrebuješ hneď teraz… šéjka?“ Žmurkla na mňa.

S úsmevom som pokrútila hlavou a opäť sa oprela. „Nie, je mi fajn, ale ďakujem. Uvidíme sa.“

Nato sa za Paige zavreli dvere a cvakol zámok.

Konečne som osamela. Na Havaji. Prišla som na Havaj! Nechcelo sa mi tomu veriť. Letmo som pozrela na pevný kufor, ktorý stál vzpriamene na koberci obďaleč. Zamyslela som sa, či z neho nevyberiem starostlivo zabalený fotoaparát a príslušenstvo. Beriem si ho so sebou takmer všade. Nato som však pohľadom zavadila o hodiny na nočnom stolíku vedľa postele a z pľúc mi vyšiel dlhý, hlboký ston.

Musela som uznať, že na to nie je správny čas – bohužiaľ, nájde sa len výnimočne –, preto som myšlienky na fotografovanie zahnala a vstala z kresla. Odsunula som sklené dvere a vyšla na balkón. Privítal ma teplý, ale nie horúci vzduch. Vetrík sa pohrával s pramienkami mojich tmavoryšavých vlasov, ktoré som si ráno len ledabolo popripínala. Na chvíľu som zavrela oči a zhlboka sa nadýchla. Do pľúc som nabrala teplý vzduch a pokiaľ sa dalo, vychutnávala tento pokojný okamih. Vedela som totiž, že len čo vyjdem z dverí svojho apartmánu a vyberiem sa na miesto, kde sa bude konať svadba, z pokoja a mieru zostanú len spomienky.

DVA

Sienna

O hodinu som vyzdvihla Paige v jej izbe a spoločne sme zamierili k výťahu. Medzičasom sa prezliekla do iných šortiek a chutného trička na ramienkach. Učesané blond vlasy jej padali na plecia.

„Už som sa stihla zoznámiť s jedným chalanom,“ priznala. Úkosom som na ňu pozrela.

„To hádam žartuješ.“ Niežeby ma to naozaj prekvapovalo. Paige bola odjakživa spoločenská povaha, nevraviac o tom, že je veľmi pekná a jej osobnosť ľudí priťahuje ako magnet. Sníva, že z nej raz bude modelka, a osobne si myslím, že je to len otázka času.

Úzke pery roztiahla do úškrnu.

„Počuj, nebolo to tak, že by som nejakého hľadala,“ zavrtela hlavou, odhrnula si z tváre niekoľko zatúlaných vlasov a zastrčila si ich za ucho. „Len som sa šla trochu prevetrať a skončila som v bare na prízemí.“

„V bare? Paige!“ sklamane som pokrútila hlavou.

Výťah s cinknutím zastal na štvrtom poschodí. Otvorili sa dvere a vošiel pár po tridsiatke.

„Nepila som,“ zašomrala a prevrátila oči. „Len som sa tam šla trochu poobzerať, aby som vedela, aké to tu je.“ Žena sa zadívala naším smerom. „Ten chalan pracuje za barom a pozval ma, aby som sa tam zastavila na pohárik, až budem mať čas.“ Uškrnula sa a pokračovala ešte tichším hlasom. „Nie je to úplne môj typ, ale vyzerá pomerne k svetu, a preto som ochotná upraviť svoj zoznam požiadaviek.“

Výťah opäť zastal na treťom poschodí, pár z neho vystúpil a doprial nám súkromie.

Paigein zoznam požiadaviek je obsiahly. Človek by sa až čudoval, ako je vôbec možné, že už nie je panna. Ja síce nie som až taká vyberavá, ale ani môj zoznam nie je práve najkratší. Rozdiel je predovšetkým v tom, že moje požiadavky sú racionálnejšie.

„Predovšetkým si pamätaj, že sme sem prišli pracovať,“ upozornila som ju. „A, bohužiaľ, vážne pochybujem o tom, že budeme mať kedy vychutnať raňajky, nehovoriac o vychutnávaní barmanov.“

„Ja viem, ja viem,“ odbila ma. „Uznaj však, že na flirte popri práci nie je nič zlé. Mám pravdu, alebo mám pravdu?“ roztiahla ústa do širokého úškrnu a zazrela na mňa zastretým pohľadom, ktorý nasadí vždy, keď sa pokúša zmeniť môj názor. Vyšlo jej to.

„Jasné, máš pravdu,“ priznala som rezignovane, no vzápätí som jej pred nosom zamávala prstom. „Nechci, aby som oľutovala, že som sa za teba v práci prihovorila, Paige.“

Pozrela na mňa so žiarivým úsmevom na opálenej tvári. „Nikdy by som ťa nenechala v štichu, dobre to vieš,“ odvetila, položila mi dlaň na plece a zatvárila sa smrteľne vážne.

Usmiala som sa a objala ju jednou rukou okolo pása. Dorazili sme do preskleného svadobného altánu na pláži.

Uličkou sa za nami pustila tmavovlasá dievčina s bosými nohami. Pod pastelovými kvetovanými šatami sa kývala v bokoch ako modelka. Na obnažený chrbát jej vo vlnách ako čierny zamat splývali voľne rozpustené vlasy.

„Vy ste určite Sienna Murphyová,“ oslovila ma sebavedomým, dramatickým hlasom a vystrela ku mne dengľavú, prsteňmi ozdobenú ruku. „Veronica Denningsová, nevestina sestra.“

Mala som pocit, že sa snaží na mňa urobiť dojem. Nepodarilo sa jej to, tak som ho predstierala. V predstieraní takýchto vecí som dobrá a primerane hrdá, že som tento kumšt zvládla.

Na druhej strane, na Paige som sa ani nemusela pozrieť, aby som vedela, že sa tvári znechutene.

Veronica sa mi prstami ledva dotkla dlane, akoby sa bála, že jej poškodím čerstvo upravené nechty.

„Teší ma, Veronica,“ oslovila som ju so žiarivým úsmevom a prsty som strategicky zovrela tak, aby som sa jej nedotkla nechtov.

„Toto je moja asistentka Paige Mathersová,“ predstavila som ju, no Veronica o ňu tmavomodrými očami ledva zavadila. „Určite ste sestrou nadšená.“

„Samozrejme,“ prikývla. „A som si istá, že rovnako bude nadšená Valerie, až sa budem vydávať ja.“ Zdvihla ruku a ľahučkým dotykom si odsunula vlasy z pleca. Z gesta žiarila taká afektovaná samoľúbosť, až som sa cítila neprístojne, ale len dovtedy, kým som si neuvedomila, aké je to smiešne.

Usmiala som sa zovretými perami a podozrievavo som sa rozhliadla po altáne. Raz-dva som si všimla, že už dala pokyn, aby banketové stoličky potiahli extravagantnou látkou s úplne iným dizajnom, ako sme sa pred dvoma týždňami dohodli. Paige si všimla môj výraz. Rýchlo som ho odohnala, aby ho nezbadala aj Veronica. Bohužiaľ, nestihla som to.

Veronica pompézne mávla rukou navôkol. „Sestrin vkus poznám lepšie ako naša matka,“ komentovala výber látky.

„Ten ohavný kvetovaný vzor, čo vybrala matka, jednoducho neprichádzal do úvahy, čo poviete?“ spýtala sa s arogantným úsmevom.

Ten ohavný kvetovaný vzor vybrala tvoja sestra, ktorá je zároveň nevesta.

Pomaly som prikývla. „Rozumiem vašim obavám,“ poznamenala som milo, „ale nazdávam sa, že najlepšie bude, keď sa budeme držať výberu nevesty. Ak chcete, rada s ňou preberiem vaše návrhy.“

Veronica sa zatvárila, akoby ju niečo uštiplo, no mlčala a zdvihla bradu, aby vyzerala dôležito. Napokon pokrčila plecami, akoby jej to bolo fuk.

„To je jedno. Robte, ako chcete. Ten vzor je však ohavný.“

Nato kývnutím ruky privolala Paige, ako keby to bola len ďalšia brigádnička, a hneď ju zapriahla do práce. Vraj má nájsť kaviareň Starbucks, skôr ako sa zblázni.

Paige na mňa zboku nenápadne pozrela. To je asi zlý sen, artikulovala mi mlčky.

„Čo si dáte vy?“ spýtala sa ma Veronica.

Obranne som vystrčila dlaň. „Ďakujem, nič si neprosím.“ Popravde som sa len usilovala nepridávať Paige prácu s nosením kávy. A dobre som urobila, pretože vzápätí prišli s objednávkami aj Veronicine asistentky – dve útle vysmiate dievčence. Boli pekné, ale zároveň jedno nadutejšie ako druhé a z obidvoch priam sršalo, že ich otecko nemá hlboko do vrecka.

Čo to má znamenať? Žeby sa z Paige a mňa odrazu stali Veronicine asistentky?

Prehltla som sklamanie, a hoci to bolo čoraz náročnejšie, ako vždy som si zachovala príjemný, profesionálny úsmev. Svoju prácu mám rada. Zbožňujem, keď pre svojich zákazníkov pripravím oslavu, na akú sa nezabúda, ale občas sa mi pritrafí niekto takýto, kto mi ani nedá príležitosť uplatniť svoju tvorivosť.

Paige sa vzdialila. Oslovila som Veronicu zdvorilým a vyrovnaným hlasom. „Paige má na tieto veci skvelý cit. Môže nám byť veľmi nápomocná.“

Veronica majestátne zaklonila hlavu a opatrne sa zasmiala, ako keby nechcela, aby jej prehnaná reakcia vytvorila vrásky. Nebola som si istá, čo si mám o jej smiechu myslieť, no rozhodne mi po ňom zostala v ústach kyslá pachuť.

Pocítila som, ako mi na plece položila dlaň, a zdvihla som k nej zrak.

„Určite je nápomocná,“ prehodila so sarkastickou iskrou v očiach. „Dnes z nej však bude výborná nosička kávy. Poďme. Ukážem vám, ako si predstavujem svadobný oblúk.“

Páni. To nebude len kyslá pachuť.

Paige sa vrátila s kávou a počúvali sme siahodlhé štekanie Veroniciných požiadaviek, pri ktorých si dala záležať, aby bolo jasné, kto je tu paňou. Zdalo sa, že z nás dvoch som sa len ja dokázala povzniesť nad okolnosti. Aspoň väčšinou.

„A ja som si myslela, že Cassandra je príšerná,“ zašomrala Paige nenápadne.

Na stoličku vedľa nej som priviazala mašľu a potom som za uzol zasunula prst, aby som vyrovnala pokrčený satén.

„Občas to patrí k práci,“ upozornila som ju ticho. „Skrátka sa to musíš naučiť ignorovať.“

„Nechápem, ako to robíš,“ posťažovala sa. Vstala a zúfalo zovrela pery.

Občas ani ja, ale akosi sa mi to zakaždým podarilo.

Podišla k nám Veronica a na hruď si pritískala podložku na písanie.

„Myslím, že kým neprídu rodičia, viac tu nezmôžeme,“ oznámila nám. „Mali by doraziť okolo šiestej. Dovtedy si asi môžeme dopriať prestávku.“

„Vďaka, ale mám čo robiť,“ ozvala som sa. „Musím si zatelefonovať a…“

„Nech sa páči,“ skočila mi do reči Veronica, zatiaľ čo krútila zápästím, „ale ak to má niečo spoločné so svadbou, nemusíte sa obťažovať. Všetko mám pod kontrolou.“

Vôbec sa mi to nepozdávalo, prekvapene som na ňu upriamila oči. Veronica sa dôležito usmievala, zatiaľ čo jej dve asistentky klopili pohľady na svoje mobily.

Udržala som si svoj povestný falošný úsmev, no za zovretými perami som škrípala zubami. „Už ste volali s cateringovou firmou a…“

„Ešte nie, ale práve sa na to chystám,“ opäť mi skočila do reči. „Dajte si na chvíľu pohov. Zdá sa, že to potrebujete.“

Posledná poznámka sa mi v nijakom prípade nezdala ako priateľské odporúčanie, ale nechala som to tak, rovnako ako všetko ostatné, čo sa mi na nej nepáčilo. Paige však toľkou veľkorysosťou neoplývala a vrhla na Veronicu ohnivý pohľad. Kým si to stihla všimnúť, rýchlo som sa pred ňu postavila, aby som odpútala jej pozornosť.

„Cením si vašu pomoc,“ spustila som, „ale nemusíte sa tým obťažovať. O všetko sa postarám a potom sa k vám pridám s prestávkou.“ Usmiala som sa s nádejou, že Veronica na tú návnadu zaberie. Chcela som ju dostať čo najďalej od príprav a dodávateľov.

Veronica, ktorá zjavne nebola zvyknutá, aby jej niekto odporoval, nieto ešte dvakrát počas niekoľkých hodín, si zvnútra hrýzla peru a mlčky si ma premeriavala nespokojným pohľadom. Napokon prehodila čosi o tom, že si potrebuje ľahnúť na slnko, a s asistentkami sa vybrala von. Zatiaľ čo kráčala uličkou, krútila osím pásom, akoby sa vydávala ona.

„Prisahám, Sienna,“ ozvala sa Paige, „vždy keď sa ku mne priblíži na niekoľko metrov, mám nutkanie osprchovať sa, aby som sa od nej nenakazila pridrbanitídou.“

Ako Paigeina najlepšia kamarátka by som s ňou musela súhlasiť, ale ako jej šéfka som sa rozhodla držať jazyk za zubami, aby som neprilievala olej do ohňa jej vášní.

„Urob mi láskavosť,“ požiadala som ju, „ozvi sa dodávateľom a presvedč sa, že všetko ide podľa plánu. Dokončím to tu a skontrolujem zopár vecí pre prípad, že Veronica dostala ďalšie skvelé nápady.“

„Som o krok vpred,“ odvetila Paige. „Napadlo mi to isté.“

Neskôr som si našla čas na oddych a ocitla som sa na pláži s fotoaparátom. Havaj je príliš krásne miesto, aby ste premeškali príležitosť fotografovať, takže keď sa mi naskytla, radšej som obetovala obed. Všimla som si, že sa blížim k Veronice. Sedela na uteráku a opálené nohy mala vystreté ako pristávacie dráhy. Dala som si záležať, aby som si udržala dištanc. Chcela som len urobiť niekoľko záberov, ako sa na vlnách kĺžu surferi. V partii bolo niekoľko chalanov a dievčat, zrejme ich priateľky. Všetci boli vysokí a opálení, akoby vystrihnutí priamo zo stránok propagačných materiálov o Havaji.

Odrazu vzduch preťal piskot. Veronicine asistentky ošpliechala nenápadná zablúdená vlnka. Veronica pompézne zaklonila hlavu a rozosmiala sa, zjavne chcela pôsobiť ako hollywoodska hviezda z päťdesiatych rokov. Nesedela som síce vedľa nej, ale cítila som sa za ňu trápne.

Zahľadela som sa radšej do hľadáčika, cez ktorý som pozorovala, ako do vody spoločne zamierili ďalší dvaja chalani so surfmi pod pazuchami.

Cvak, cvak, cvak.

Vtom sa mojím smerom obzrel pekný opálený chalan v červeno-čiernej plávacej kombinéze. Cez objektív som zbadala, že jeho oči sa dívajú priamo na mňa. Zalapala som po dychu a zahanbene som odložila fotoaparát. Nechcela som, aby si myslel, že ho fotografujem, hoci to tak bolo.

Možno sa ani nepozeral na mňa, vravela som si. Napokon, bola som predsa na opačnej strane pláže a surferi musia byť zvyknutí, že si ich fotia turisti.

Chvíľu som pozorovala členov partie, ako surfujú na vlnách. Vraví sa, že pláž North Shore je havajský raj surferov. Asi som čakala, že uvidím, ako sa pod obrovskými vlnami strácajú telá uzavreté v desivých vodných tuneloch a budem si môcť odfotiť ohromené tváre nazízačov. Zďaleka sa mi nenaskytli také vzrušujúce pohľady, ale aj tak to na mňa urobilo dojem. Ja by som sa na doske neudržala dlhšie než pár sekúnd, no pri pohľade na týchto nadšencov to vyzeralo ako hračka.

Z vody sa vynoril ten chalan v červeno-čiernej plávacej kombinéze a s doskou pod pazuchou sa vybral na pláž. Po niekoľkých krokoch sa obzrel mojím smerom a odhrnul si z tváre mokré zlatohnedé vlasy. Rozbúchalo sa mi srdce. Zazdalo sa mi… áno, rozhodne sa pozeral na mňa.

Opäť som sa naplno zahanbila a líca mi zaliala červeň.

Veronica vstala, z prstov oprášila piesok a s hopsajúcim zadočkom v čiernych bikinách sa vybrala po pieskovej pláži smerom k skupine surferov.

Jej náhle kroky ma zarazili a sledovala som ju, ako podišla k chalanovi v červeno-čiernej kombinéze. Díval sa priamo na ňu. Usmial sa a prikývol. Veronica si okolo prsta omotala prameň dlhých čiernych vlasov a koketne naklonila hlavu nabok.

Vymenili si niekoľko slov. Potom ešte zopár ďalších.

Chalanovi sa z tváre vytratil úsmev. Naozaj zježil obočie?

Ajaj.

Veronica najprv zdvihla ruky do vzduchu a potom si ich skrížila na prsiach.

Chalan pokrútil hlavou a pozrel sa na ňu so… Naozaj to bolo znechutenie?

Zohol sa, zdvihol surf, obrátil sa jej chrbtom a zamieril nazad do vody.

Veronica sa zlostne otočila na päte a s neuveriteľne dotknutým výrazom na tvári odpochodovala k svojmu uteráku a plážovej taške. Rázne strhla uterák, na chodidlá si nasunula žabky až jej od nôh odletoval piesok, a vybrala sa preč priamo mojím smerom.

„Neuveriteľné!“ rozohňovala sa, keď ku mne podišla. „Miestni domorodci sú drzí ako ploštice.“ Nahnevane šmarila uterák do plážovej tašky z celtoviny.

„Čo sa stalo?“ spýtala som sa.

„Je to kretén, to sa stalo.“

Ešte zarazenejšia som bez slova zvedavo vyvaľovala oči na Veronicu. Sčasti ma zaujímalo, či sa predo mnou naozaj rozplače, no predovšetkým som chcela vedieť, čo mohol ten chalan povedať niekomu ako ona, že ju tak rozžeravil. V pätách jej kráčali asistentky, no keď som sa pozrela za ňu, všimla som si niečo iné – chalana v červeno-čiernej kombinéze, ako sa opäť pozerá mojím smerom. Náhle som sa zahanbila, že tam stojím s Veronicou.

Rovnako ako on, aj ja som rýchlo odvrátila zrak.

„Asi tu nemajú radi turistov,“ zhrnula Veronica napokon.

„Radšej si dávaj pozor na chrbát.“ Nato sa vybrala k hotelu a nechala ma na pláži samu. Chalan v kombinéze sa už mojím smerom nepozrel ani raz. Vzhľadom na to, že som na Havaj prišla pracovať, to asi bolo lepšie, no aj tak mi to bolo ľúto.

Po návrate do hotela som ďalšiu polhodinu strávila čakaním na Veronicin telefonát, že jej rodičia konečne dorazili na miesto. Medzitým som dostala esemesku od Paige. Písala mi, že sa jej podarilo skontaktovať všetkých dodávateľov a všetko ide podľa harmonogramu. Usadila som sa na balkóne s nohami vyloženými na stoličku. Vychutnávala som výhľad a popustila uzdu fantázii. Predstavovala som si, čo všetko by som si mohla teraz obzerať, aké krásne veci by som mohla vyfotografovať. Pred odchodom som na internete strávila týždeň vyhľadávaním fotiek Havaja a snívala som, že všetky tie prekrásne miesta uvidím v hľadáčiku vlastného fotoaparátu: majestátne vodopády, mohutné zelené hory, žiarivo zlatý oheň prýštiaci zo sopky Kilauea, veľryby a ohňových tanečníkov. V skutočnosti som mohla vychutnávať pohľad na presklený altán, na stromoch zavesené ozdobné krčahy, stoličky previazané levanduľovými mašľami a Veronicin kyslý výraz kombinovaný so striedavo falošnými úsmevmi a s výdatnými dávkami márnivosti a sebaľútosti.

Z myšlienok ma vytrhlo zabzučanie mobilu na sklenej doske stola.

Pozrela som sa na obrazovku s očakávaním, že mi volá Veronica, no prekvapene som na nej zbadala matkino číslo.

„Ahoj, mama,“ ozvala som sa veselo.

„Ahoj, zlatko,“ začula som v uchu jej sladký hlas. Hoci som mala dvadsaťdva rokov, stále sa so mnou rozprávala ako s desaťročnou. A zrejme sa na tom nikdy nič nezmení.

„Predpokladám, že ste prileteli v poriadku. Ako dlho už ste tam?“

„Je to len pár hodín.“ Odtiahla som telefón od ucha a prstom som ťukla na ikonu reproduktora. „Chystala som sa, že sa ti ozvem, ale mala som plno práce.“ Položila som mobil na stôl.

„Tak ako je na Havaji?“ vyzvedala matka nedočkavo, až to v reproduktore nenápadne zapraskalo.

Prepadli ma výčitky, že matka nie je so mnou. S radosťou by som ju sem vzala. Počas svojich štyridsiatich troch rokov života toho okrem San Diega veľa nevidela.

„Je tu krásne,“ povedala som popravde. „Teda aspoň to, čo sme mali možnosť vidieť.“

„Určite si nájdete čas na menšiu výpravu,“ povzbudila ma.

„Foťák máš so sebou, však?“

„Jasné, vieš, že ho vláčim všade.“

„Som na teba taká pyšná, Sienna.“

Opäť som vzala telefón do rúk a končekmi prstov si ho pridŕžala pred sebou.

„A otec tiež,“ pokračovala. „Našla si si úžasnú robotu s výhodami, k akým sa väčšina ľudí nedostane ani po dvadsiatich rokoch v práci. Skrátka sme na teba pyšní.“

Usmiala som sa. Nič ma netešilo viac ako vedomie, že moji rodičia, ktorí mali pred mojím narodením ťažký život a potom ešte ťažší, sú pyšní na to, čo sa mi podarilo a v čom pokračujem.

„Ďakujem, mama.“ Odmlčala som sa a zahľadela sa na nekonečný modrý oceán. „Bodaj by si tu mohla byť so mnou. Vieš, veľa som o tom premýšľala. Jasné, musíš chodiť do práce, ale naozaj by som s tebou a s otcom na jeseň chcela ísť na dovolenku. Napadlo mi, že by sme mohli ísť loďou na Aljašku, ako ste sa o tom odjakživa rozprávali, a…“

„Zlatko,“ prerušila ma, „vieš, že si nemôžem zobrať voľno. Ani otec nie. Na krku máme dve hypotéky, nehovoriac o účtoch z nemocnice a splátkach za auto. Dovolenku si skrátka nemôžeme dovoliť.“

Hruď mi stiahol hlboký výdych. „Vravela som vám, že vám s tými hypotékami pomôžem. V tom dome som strávila väčšinu svojho života a najmenej, čo môžem spraviť, je podieľať sa na splátkach. Dokonca môžem preplatiť aj otcove účty z nemocnice…“

„Ani nápad,“ zarazila ma rozhodne. Priam som mala pred očami, ako odmietavo krúti ryšavou hlavou. „Sienna, v dospievaní sme ti chceli dopriať oveľa viac, ako sme si mohli dovoliť. Nech sa prepadnem pod zem, ak ťa budeme oberať o niečo, čo si si tak ťažko odpracovala.“

Prisahám, že som počula, ako matka na druhej strane linky rukou krája vzduch. „Zlatko, naozaj si vážim, že nám chceš pomôcť, ale skutočne je nám fajn. A keby som aj chcela ísť na tú plavbu, nemôžem dať pánovi Towersovi dôvod, aby ma vyhodil.“

Bolo mi jasné, že nemá zmysel sa s ňou o tom hádať. Odkedy som začala slušne zarábať, na túto tému sme sa rozprávali mnohokrát. Len som si veľmi želala, aby boli mojej pomoci prístupnejší.

Znova som vzdychla a voľnou rukou som si prešla po vlasoch.

V slúchadle sa ozvalo pípnutie čakajúceho hovoru.

„Musím končiť, mama, volá mi zákazníčka.“

„Jasné,“ povedala chápavo. Znova prevážil jej veselý, usmievavý tón. „Ozvi sa, keď budeš mať znova chvíľu, a daj mi vedieť, ako sa vám darí. Som si istá, že si to tam ešte užijete.“

„Vďaka, mama. Ozvem sa čo najskôr.“

Zvyšok dňa som strávila v horúčkovitom strese, ledva som si mala kedy odskočiť na záchod.

Dávno po tom, čo sa slnko stratilo za okrajom Pacifiku, sme po jedenástej v noci konečne uznali, že je čas dať si pohov.

Povedala som si, že nebudem čakať, až sa všetci poberú do postele, a znova všetko kontrolovať. Radšej som zamierila rovno do svojho apartmánu.

Dopriala som si dlhú horúcu sprchu a ledva som položila hlavu na vankúš, premohol ma spánok. V myšlienkach som sa však stihla vrátiť k tomu chalanovi v červeno-čiernej plaveckej kombinéze. Vyzeral fantasticky, ale na to som sem neprišla! Paige má na mňa asi zlý vplyv.

Vyhnala som ho z hlavy a vzápätí som zaspala. Snívalo sa mi, že sa stane nejaká pohroma, ktorej sa boja všetky eventové koordinátorky, a celý môj plán sa zrúti. Toho strachu sa nikdy nedá celkom zbaviť.

A vtom sa to stalo.

Table of Contents

Start

JEDEN

DVA