Anders de la Motte

ULTIMATUM

Copyright © 2015 by Anders de la Motte

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © 2016 by Jana Melichárková

Jacket design © Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Použité úryvky z textov na stranách 12, 40, 41 a 46 sú z albumu

The Sleep Tape od hudobnej skupiny The High Wire, 2010.

Zo švédskeho originálu UltiMatum (Bokförlaget Forum,

Stockholm 2015) preložila Jana Melichárková.

Redigovala Marta Hollá.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 939. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4673-7

NAPRIEK TOMU , že mala sotva tridsať rokov, videla kriminálna inšpektorka Julia Gabrielssonová veľa mŕtvych ľudí. Pravdepodobne omnoho viac ako väčšina policajtov, s výnimkou dinosaurov z oddelenia násilnej trestnej činnosti vzadu na chodbe. Tí chlapi mali mätový dych, bez okolkov si ju obzerali, na svojich počítačoch používali ako heslo password a nikdy ste ich nevideli po štrnástej hodine. No silne pochybovala, že by tajní notorici z Tic-Tac klubu videli niečo také otrasné ako telo, čo ležalo pred ňou na pitevnom stole. Ak sa to teda dá nazývať telom.

Prvý raz navštívila súdne lekárstvo tu v Solne pred deviatimi rokmi. Jej prvý mŕtvy nechcel rušiť. Ticho ležal v svojom byte celé leto, kým ho mušie larvy takmer nescelili s parketovou podlahou, a keď otvorili vak na mŕtvoly, podlomili sa jej nohy. Telo, čo spočívalo na stole pred nimi, vyzeralo horšie. Oveľa horšie.

Šibla pohľadom po kolegovi Amantem, ktorý stál po jej boku. Ohryzok mu po čerstvo oholenom krku behal hore-dole ako horská dráha. Nie práve najľahší začiatok. Len aby sa nepovracal. Opatrne ustúpila dozadu, aby dostala topánky a nohavice z rizikovej zóny.

Amante si zrejme všimol jej pohľad. Otočil hlavu a trochu ospravedlňujúco sa usmial. Oči za tmavými rámami okuliarov boli hnedé, vľúdne aj smutné zároveň, čo Juliu prekvapilo. Očakávala by podstatne viac hnusu. Alebo rovno záchvat starej poctivej paniky: ber ma odtiaľto. Bolo by to úplne pochopiteľné. Jej nový kolega nebol ozajstný policajt, ale civilný zamestnanec, vyšetrovateľ. Väčšmi by mu vyhovovalo, keby sedel v pokojnej kancelárii, obklopený štatistikami, než aby sa venoval policajnej práci v teréne. Otázka je, prečo jej tučný šéf bez varovania hodil na krk precitliveného byrokrata. Rozhodla sa, že tú malú záhadu vyrieši, skôr než sa deň skončí.

Plešivejúci súdny lekár, ktorý stál oproti nim, listoval v hrubom spise, zdalo sa, že nevie nájsť potrebný formulár. Alebo hľadal správne slová, ktorými by začal svoj výklad. Niekde vnútri budovy súdneho lekárstva sa spustila klimatizácia. Vydávala tlmený zlovestný zvuk.

Amante znova prehltol. Julia kývla jeho smerom a silene sa pousmiala, teda pripomínalo to úsmev.

Pozeraj sa chvíľu mimo, pomyslela si. Je to ľudské. Živí sa neradi dívajú na mŕtvych. Nechcú si pripomínať, čo ich čaká. Chudobný, bohatý, dobrý či zlý. Skôr či neskôr tu budeme ležať všetci so stuhnutými chladnými údmi. Pred smrťou sme si všetci rovní. Preto väčšina ľudí odvracia zrak od mŕtvych, povie niečo bezvýznamné alebo vytiahne nejaký debilný vtip, len aby prerušila ticho.

Ona nie. Patrila k podstatne menšej skupine ľudí. K takým, ktorí využívajú ticho okolo mŕtvych. Pozorujú. Počúvajú. Vnímajú.

Všetci ľudia majú svoj rytmus, spôsob, akým sa pohybujú po celý život. Naučila sa to už počas prvého roka na oddelení násilnej trestnej činnosti. U niektorých ľudí ten rytmus odhalíte ľahko, u iných si to vyžaduje väčšie sústredenie. Najmä ak sa človek usiluje pochopiť ten rytmus až dodatočne. Vyčítať ho z bydliska, majetku, z tela a v neposlednom rade z miesta činu. Je ľahké nechať sa rozptýliť. Robiť to, čo väčšina jej kolegov, a sústrediť sa na niečo, čo hneď udrie do očí. Pištoľ, príležitostná zbraň, krvavé škvrny, odtlačky prstov. Jasné stopy násilia a smrti.

Zvyčajne s tým vystačia dosť dlhý čas, ale občas si prípad vyžaduje niečo navyše. Občas je potrebný človek ako ona, ktorý stojí úplne potichu a pozorne počúva. Hľadá drobné detaily, ktoré narušujú rytmus. Chýbajúci pohár v skrinke, zle zapnutý opasok, malá modrina na nevšednom mieste alebo možno pretrvávajúca vôňa. Maličkosti, ktoré sú pre všetkých ostatných okrem nej absolútne nepodstatné, ale zasadené do kontextu sa ukážu ako pravý opak.

Tak si Julia získala povesť na oddelení násilnej trestnej činnosti. Nie tým, že by hovorila, vykrikovala rozkazy alebo viedla krížové výsluchy podozrivých. Len počúvala.

Mŕtvy na vyšetrovacom stole jej vlastne ešte nič nepovedal, neodhalil, kto je ani ako žil. Čo teda nebolo veľmi zvláštne, lebo niekto sa naozaj snažil uistiť, že bude mlčať.

Mohla začať tým, že telo bolo nahé. Navyše rozkúskované na štrnásť častí. Dvanásť z nich ležalo pred nimi na kovovom stole. Súdny lekár uložil všetky časti na ich správne miesto. Hlava, trup, ramená a predlaktia, stehná, predkolenia a chodidlá. Keďže časti neboli spojené, pripomínalo telo príšernú vystrihovaciu bábiku, príliš absurdnú, aby bola ľudská.

Pokožka, ktorá len kde-tu pokrývala časti tela, bola sivá a napoly rozložená. Na viacerých miestach z nej vykukovali kosti. Tuk, šľachy a svaly, ktoré by mali byť okolo nich, buď chýbali, alebo sa zmenili na bledú mazľavú hmotu, z ktorej pórov stále presakovala voda. Na antikorovom povrchu stola vytvárala malé kaluže, kým gravitačný zákon nepresvedčil vodu, aby pomaly vyhľadala niektorý z odtokov v rohoch stola.

Tam, kde mal mať mŕtvy tvár, nezostalo takmer nič. Len pichľavý povrch z úlomkov kostí, kože a chrupiek. Očné jamky zívali prázdnotou, nos chýbal úplne a z toho, čo zostalo zo znetvorených čeľustí, vytŕčalo niekoľko drobných pahýľov zubov. Akoby sa na nich ten mŕtvy usmieval. Uškŕňal sa nad svojím hrôzostrašným výzorom.

Julia znova pozrela úkosom na Amanteho. Hlúpo sa vrátil k zízaniu na telo. Zdalo sa, že sa núti, aby udržal pohľad na tvári mŕtveho. Premýšľala, či ide o prejav mužskej samoľúbosti, aby pred ňou a súdnym lekárom nevyzeral ako slaboch. V takom prípade bol ešte hlúpejší, ako sa ukázalo počas ich krátkej konverzácie v aute cestou sem.

„Telo našli v jazere Mälaren hneď pred Källstavikom v takmer dvadsaťmetrovej hĺbke. Ale to už viete.“ Zdalo sa, že súdny lekár s frizúrou Robina Hooda konečne našiel to, čo hľadal.

„Usudzujúc zo stavu tela, by som povedal, že ležalo vo vode približne štyri mesiace. Viac vám poviem po analýze tkanív. Ako vidíte, zvieratá na dne jazera mali dosť času. Väčšina je...“

Ukázal na mŕtveho, zdalo sa, že zvažuje výber slov.

„Zjedená,“ konštatovala Julia, skôr než sa stihol rozhodnúť. Amante slabo zakvílil. Rýchlo to zakryl kašľom.

„Muž alebo žena?“ spýtala sa Julia, aj keď si už bola dosť istá odpoveďou.

„Ťažko určiť v tomto stave,“ odvetil súdny lekár. „Môj prvý dojem je, že ide o muža. Okrem toho je na mojej strane aj štatistika. Ale nebudeme si istí skôr, ako odkryjeme panvu.“

„A n-nástroj...“ Amanteho hlas znel duto. Niekoľko ráz si oblizol pery, ale nedostal so seba zvyšok vety. Napriek chladnému vzduchu v miestnosti sa mu na pravom spánku objavila kvapka potu, hneď pod stranicou okuliarov.

„Môžete povedať niečo o nástroji, ktorý bol použitý na rozporciovanie?“ dopovedala zaňho Julia.

„Silný motorový nástroj s veľmi hrubým ozubením.“

„Motorová píla?“ Amante sa znova pokúsil komunikovať, pričom hľadel na súdneho lekára namiesto vyšetrovacieho stola, zdalo sa, že to pomáha.

„Pravdepodobne chvostová píla. Viac budem vedieť, až keď dôkladnejšie preskúmame rezné plochy.“

Súdny lekár znova ukázal na stôl, ale tentoraz bol Amante natoľko múdry, že ho nesledoval pohľadom. Namiesto toho si chvatne utrel kvapku potu na spánku. Učí sa dosť rýchlo, to je plus, pomyslela si Julia.

„Ani príčinu smrti nie je možné teraz určiť,“ skôr konštatovala ako sa spýtala Julia. Súdny lekár presne podľa očakávania už v polovici jej otázky pokyvkával hlavou, čo spôsobilo, že jeho prehadzovačka začala viať ako zástava.

„Vzhľadom na stav tela je veľmi otázne, či vôbec zistíme príčinu smrti,“ poznamenal. „Ten, čo urobil toto tu...“

Zatiaľ čo súdny lekár premýšľal, ako pokračovať, napravil si frizúru.

Julia rýchlo šibla pohľadom na Amanteho, chcela sa uistiť, že nebude nasledovať inštinktívne vyplnenie medzery v konverzácii. No dosť vhodne držal zobák a vyčkával na pokračovanie. Druhé plus, nie najhoršie na civilistu.

„Teda...“ Súdny lekár sa zaškľabil, akoby slovo v jeho ústach chutilo horko. „Pracujem tu už dvadsaťtri rokov, Gabrielssonová. Presne ako vy si nahováram, že som už videl takmer všetko, čo dokážu ľudia spraviť, aj sebe, aj druhým. Počas tých rokov som mal pochybnú výsadu prezrieť najmenej tucet rozštvrtených obetí vrážd. Ale toto tu... Tento páchateľ je iný. Iný ako takmer všetko, s čím som sa stretol. Pozrite sem, napríklad.“

Súdny lekár ukázal na medzeru medzi torzom a jedným stehnom, potom na obdobnú štrbinu medzi nadlaktím a lopatkou.

„Na rezoch nie sú nijaké znaky po zaváhaní, ani keď páchateľ oddeľoval hlavu.“ Premiestnil ukazovák nad hladké pahýle nad plecami. „Vziať niekomu ľudskosť tak brutálne sa zvyčajne nedá bez určitej námahy a to na tele jasne vidieť. Povrchné rezné rany, prerušené alebo nepodarené pokusy, ktoré poukazujú na technické problémy pri ovládaní píly, ale dokonca aj na zhnusenie páchateľa. Úzkosť nad tou hrôzou, čo on či ona stvára. Chápete, čo tým chcem povedať, Gabrielssonová?“

Julia prikývla. „Ale to nie je prípad tohto páchateľa. Tento neváhal.“

Súdny lekár opätovne prejavil horkosť v tvári.

„Nie, pozrite. Trinásť rozhodných rezov, jeden na každý kĺb. Celou cestou rovno cez svalové vlákna a kosti. Ten, čo toto spravil, úplne kontroloval nielen seba, ale aj situáciu.“

„Ale čo tvár?“ Julia pokrčila čelo a kývla smerom k ťažko poškodenému telu. „Zdá sa, že pri nej sa páchateľ podstatne menej kontroloval. Ako to zodpovedá vašej teórii?“

Súdny lekár váhavo pokrútil hlavou.

„Teraz síce špekulujem, ale som si istý, že stav tváre nesúvisí s prejavom emócií. Páchateľ sa chcel proste ubezpečiť, že telo nebude identifikovateľné.“

Ukázala na jedno predlaktie, potom na hlavu mŕtveho.

„Stále chýbajú obe ruky a črty tváre a zuby sú takmer celkom zničené. Je teda nemožné porovnať odtlačky prstov, zubnú kartu alebo ukázať obrázok tváre obete. Síce zostáva ešte identifikácia pomocou DNA, ale aj keď sa nám podarí nájsť nejaké čisté vzorky tkanív, predpokladá to, že je profil obete už v policajnej evidencii alebo že neskôr počas vyšetrovania nájdete novú vzorku.“

Na niekoľko sekúnd zostalo ticho. V pozadí bolo stále počuť bzučanie klimatizácie. Tlmený zvuk pripomínal búrku, ktorá sa pomaly blížila.

„Prirátajte k tomu tie čierne vrecia na odpadky, v ktorých boli časti tela zabalené,“ pokračoval súdny lekár. „Začnem tým, že boli uzavreté sťahovacou páskou a nie lepiacou. Nijaké lepkavé plochy, kde by kriminalistickí technici mohli nájsť vlasy alebo vlákna. Ako závažia použil páchateľ úplne obyčajné sivé kamene z akéhokoľvek zemiačniska alebo kamenného múru. Tadiaľ cesta ďalej nevedie. Okrem toho som v plaste našiel tu a tam malé otvory, ktoré pravdepodobne pochádzajú od úzkej čepele. Ak smiem ešte raz hádať, nachádzajú sa rovnaké diery aj v brušnej dutine mŕtveho. Uvidíme, keď natiahnem to, čo zostalo z kože, cez brucho, ale som si tým dosť istý.“

„Ako si môžete byť istý?“ Amanteho hlas znel pridusene.

„Ako viete, že páchateľ bodol...“

„Pretože všetky časti tela sa našli v ohraničenom priestore,“ ozvala sa Julia. „V najhlbších miestach zálivu. Zrejme presne tie isté miesta, kde páchateľ potopil časti tela minulú zimu.“

Súdny lekár prikývol.

„Hnilobné plyny zvyčajne po týždni alebo dvoch vynesú telá na hladinu. Trvá to dlhšie, ak je voda studená, vtedy to môže trvať mesiace. Naproti tomu, čo si myslí väčšina ľudí, skončia potopené telá skôr či neskôr niekde na brehu, kde sa spravidla nájdu. Váš páchateľ spravil otvory vo vreciach a pravdepodobne prebodol aj brušnú dutinu tela, kde je hnilobný proces najväčší. Tak boli odvedené plyny z tela a jeho časti zostali na dne. Okrem toho otvory uľahčili mrchožrútom, aby vykonali svoje. Máme tu za pol vedra rôznych zvierat z dna, ktoré sa dostali do plastových vriec. Ešte niekoľko mesiacov tam dole a nezostalo by toho veľa.“

„Chcete tým povedať, že páchateľ je osoba, ktorá presne vie, čo robí,“ konštatovala Julia.

Súdny lekár zdvihol ruky pred seba, to gesto bolo rovnako súhlasné, ako aj odmietavé.

„Ako som povedal, iba špekulujem. Môžem konštatovať jedine to, že tento scenár sa nepodobá ničomu inému, čo som doteraz videl. Ak by tie dve plachetnice neboli stratili kotvy v zálive a nerozhodli sa, že sa po ne potopia, nikdy by sme tohto chudáka nenašli.“ Kývol smerom k vyšetrovaciemu stolu. „Len si pomyslite, ako boli chlapi šokovaní, keď zbadali, na čo v tej temnote tam dole narazili.“

Amante si znova odkašlal, očividne nemal problém predstaviť si zdesenie mužov.

Julia ho ignorovala a namiesto toho sa vrátila pohľadom na stôl, kde sa mŕtvy na ňu uškŕňal svojou dokatovanou tvárou. Teória súdneho lekára bola dobrá, to musela uznať. Logická, keď človek zbadal všetky tie dôkazy. Zdá sa, že páchateľ je nanajvýš metodický, chladnokrvný nielen pre svoju presnosť, ale aj znalosť detailov. Aj tak sa však nevedela zbaviť dojmu z toho úškrnu mŕtveho. Pocit zúrivosti, nenávisti.

Niekto chcel, aby si zmizol, pomyslela si. Aby ťa nikto nikdy viac nenašiel. Niekto, koho si tak naštval, že ti zničil tvár. Bolo to tak, však?

Mŕtvy neodpovedal. Naďalej sa na ňu len usmieval, akoby ho jej slová pobavili.

DVADSAŤDVA TABLETIEK , dvadsaťdva podlhovastých bielych piluliek, za ktoré zaplatil rovnakým množstvom nočných môr.

David Sarac si lieky na spanie vygúglil potajomky. Vzal do úvahy svoje vychudnuté telo, zlý celkový stav a vyšlo mu, že na to, čo chce urobiť, dvadsať piluliek postačí. No s dvadsiatimi piatimi by to bolo bombovo isté a získal by aj tri noci navyše, aby sa tým prebojoval. Tri noci, počas ktorých by ležal skrčený v posteli, zmietal sa na zahmlenom pomedzí sna a bdelosti, zatiaľ čo by sa všetko to, čo sa stalo na ostrove, znova odohrávalo v jeho hlave. Všetko v tom istom poradí: Najprv sneženie. Ťažké vločky nad zamrznutým lesom. Tichý tmavý starý dom. Potom tlmený basový tón, výhražné dunenie na obzore, ktoré je čoraz silnejšie, keď sa blíži zimná búrka. Náhle sa kužele svetla reflektorov predierajú pomedzi stromy. Zvuk silných motorov, streľba dávkami a vykrikovanie rozkazov. Záblesky plameňov z ústí zbraní, ktoré vytvárajú strašidelnú hru tieňov, zatiaľ čo výkriky zlosti, bolesti a strachu sú čoraz hlasnejšie.

V pozadí je čoraz zreteľnejšie dunenie búrky, prehlušuje všetky ostatné zvuky, kým sa nepremení na hukot plameňov, čo pohlcujú starý dom. K nočnej oblohe vytryskne dážď iskier a pach strelného prachu, sadzí a horiaceho mäsa ho štípe v krku. Vo chvíli, keď si myslí, že sa všetko skončilo, že sa už konečne zbaví nočnej mory, ocitne sa uprostred nej. Cíti horúčavu tlakovej vlny, ktorá ho odhodí. Guľku, čo ho trafí do krku a naplní jeho dýchacie cesty tekutým železom. Krv na bielej zemi. Jeho krv. Krv iných. Všetko vpijú snehové kryštály okolo neho, až napokon leží na chrbte v karmínovočervenom mori. Počuje, ako sa smeje. Šialený smiech, ktorý pripomína skôr plač. Hlava mu padne naspäť do snehu.

Svet sa pomaly od okrajov rozpúšťa. Zmršťuje sa ako horiaca fotografia, skôr než sčernie.

Toto všetko je tvoja práca, David, šepkajú hlasy.

Bol to tvoj plán. Tvoja chyba.

Potom sa začína film odznova. Možno však bude mať šťastie a zobudí sa. Zobudí sa zavretý v liečebni uprostred ničoho. „Vo vašom vlastnom záujme, David,“ povedal mu primár pri ich prvom rozhovore.

Nesťažoval sa, nevidel nijaký dôvod, aby tak spravil. Myslel si, že o pár dní nechá všetko za sebou: Skarpö, nočné mory a toto miesto.

Poškriabal si červenú jazvu na krku. Použil nechty, až to začalo páliť. Šepkajúci mali pravdu. Mal tam vonku umrieť v snehu ako ostatní. Utopiť sa vo vlastnej krvi. Bol by to vhodný trest za jeho hriechy. Niektoré veci sú priveľmi poškodené, aby sa dali opraviť.

Namiesto toho napriek všetkým vyhliadkam prežil. Stal sa potupou spravodlivosti, ktorú sa snažil vykonať. Hrdinský policajt David Sarac. Hrdina, ktorý musí byť zatvorený na uzavretom oddelení, vo vlastnom záujme. No aké boli v podstate možnosti? Že povie pravdu o tom, čo sa stalo na Skarpö. Dôvod, prečo všetci tí muži zomreli tam vonku na snehu. Sotva nejaká možnosť, ani preňho, ani pre jeho šéfov. Katastrofálne public relation, ktorému sa treba za každú cenu vyhnúť. Preto tu sedí. Plánuje si svoj vlastný odchod.

Chvíľu to trvalo, kým si nazhromaždil pilulky. Prvý týždeň si personál dával pozor. Do bodky sa riadil postupmi, nútil ho otvoriť ústa a vystrčiť jazyk zakaždým, keď zhltol tabletku na spanie. Bol opatrný. Hral s nimi a získal si ich dôveru. Nemohol si dovoliť neúspech. Stačilo, aby sa jedného z ošetrovateľov zmocnilo podozrenie, a skončil by v krídle pre samovrahov a jeho plán by vyšiel navnivoč.

Pozrel cez okno. V diaľke medzi stromami prebleskovalo jazierko. Park preskúmal počas niekoľkých krátkych prechádzok, vtedy ešte zvažoval iné možnosti než tabletky. No svetlo a dojmy tam vonku boli príliš ostré. Vyčerpávali jeho poškodený mozog a nútili ho dovliecť sa naspäť do bezpečia. Vedel však, že pri móle je plot a ozajstné mrežové dvere. No aj reflektory, poplašné zariadenie a kamery, tak isto ako pozdĺž vysokého tehlového múru pri ceste a pozdĺž dvojitého plota, ktorý viedol do tmavého lesa na druhej strane. Prekážky, ktorých prekonaniu sa chcel vyhnúť. Pretože teraz mal pilulky. Prstami zovrel plastové vrecúško. Preberal jednu po druhej. Znova ich prerátal. Nepárna a párna.

Odds and evens.

Saraca striaslo, pretiahol si deku cez nohy. Napriek teplu v tmavej malej izbe mal končeky prstov a špičku nosa ustavične studené. Nazrel do poznámkového bloku, ktorý mal na kolenách, snažil sa zaodieť svoje myšlienky do slov. No ako zvyčajne sa vzpierali. Bol to primárov nápad, že má skúsiť zapísať, čo cítil, dostal to ako úlohu pred ďalším terapeutickým sedením. Samozrejme, že sa mohol na všetko vykašlať, poslať psychiatra do pekla a zavrieť sa v izbe, ako to urobilo zopár pacientov. No bavilo ho hrať sa na poddajného, aspoň ešte niekoľko dní.

Janus, napísal. Nebolo toho veľa a navyše nič, čo by mohol niekomu porozprávať.

Odniekiaľ začať vraj to chce,

tak začnem nad hrobmi,

my rátali sme kroky po ceste,

dohadovali sa o krste,

i o svadobnom dni.

V hlave mal naspäť hudobnú slučku. Riadky textu, ktoré mu minulé Vianoce postupne pomohli otvoriť mozog poškodený mŕtvicou. Odhaliť vlastné tajomstvá. Jeho hriechy.

Úzkosť mu zovrela hrudník, tesne sa stiahla okolo srdca a pľúc.

A nesmiem uniknúť, kým nevezme ma smrť.

Odložil blok a z vrecka na svetri vytiahol vrecúško s pilulkami. Znova sa preberal tabletkami ako korálikmi na ruženci.

Dvadsať, dvadsaťjeden, dvadsaťdva. Zostávajú len tri predstavenia. Potom sa film o jeho živote skončí.

JULIA GABRIELSSONOVÁ otočila volantom a prudko zmenila jazdný pruh, dupla na plynový pedál a s uspokojením vnímala, ako auto okamžite zareagovalo. Voz nemal najazdených viac ako pár stoviek kilometrov a stále voňal novotou, čo mala radšej než pachy, ktoré sa napokon zažerú do sedadiel. Rýchle občerstvenie, rôzne telové výlučky a v neposlednom rade nechuť. Už dávno vedela, že v pondelok, keď sa rozdeľujú víkendové prípady, sa musí drať do čela. Urvať si včas dobré auto, aby sa vyhla jazde v niektorej z tých vysedených starých šuniek určených na sledovačku, čo sú zaparkované ďaleko vzadu v rohu. Preto vždy v pondelok ráno prišla okolo šiestej. Skôr než išla do telocvične, vybrakovala skrinku s kľúčmi. Na rannú schôdzu o štvrť na deväť, po cvičení a sprche, sa vrátila plná pracovného nasadenia, vo vrecku kľúč od zapaľovania toho najlepšieho auta, zatiaľ čo si jej unavení kolegovia ešte len usrkávali z prvej šálky kávy a túžili po voľne.

Mala rada autá, rada jazdila rýchlo. Od trinástich rokov s ňou otec každú zimu na továrenskom parkovisku precvičoval šmyky a kontroloval hadičky v motore, takže na kurze pre vodičov dala na frak všetkým chlapíkom zo zásahovky. Jedna z mnohých výhod dcéry policajta. Škoda, že ju otec nemohol teraz vidieť.

Ukončila predbiehanie a zaradila sa do správneho pruhu.

„Ako dlho ste späť vo Švédsku?“ Julia na okamih odtrhla zrak od premávky. Najvyšší čas hodiť reč s civilistom. Vytiahnuť z neho, kto je, a ešte dôležitejšie, čo robí v jej oddelení, pri jej vyšetrovaní vraždy.

„Tri týždne, možno trochu viac,“ zamrmlal Amante neprítomne.

„OSN alebo MZV?“

Amante nesúhlasne pokrútil hlavou. „Europol. Lampedusa. Taliansky ostrov v južnom Stredomorí.“

„Ja viem. Tam smerujú všetky lode s utečencami zo severnej Afriky.“

To, že podcenil jej všeobecné vzdelanie, bolo mínus, také veľké, že pohltilo tie úbohé malé plusy, ktoré si doposiaľ nahonobil. No rozhodla sa mu dať šancu, aby napravil svoju chybu. Alebo, aby sa dopustil ďalšej, takže by ho mohla s čistým svedomím a bez predsudkov zaradiť do chlievika suchý akademik typ 1 A.

„Teda ste pracovali s utečencami a ich problémami?“

„Súhlasí. Dva roky,“ odvetil s neobratným úsmevom. Zdalo sa, že si uvedomil, že sa prejavil ako najmúdrejší na svete.

„A teraz ste u nás.“

Chvíľu otáľala, čakala, že jej vysvetlí prečo. No Amante len ticho sedel. Zrejme musí použiť inú taktiku.

„Naozaj potrebujeme na oddelení násilnej trestnej činnosti trochu čerstvej krvi.“

Vlastne to bola pravda. Šéf oddelenia Pärson držal ochrannú ruku nad Tic-Tac starigáňmi. Nechal ich, nech sa na svojej chodbe tajne prepíjajú do dôchodku alebo k definitívnemu infarktu. Starci si zničili kariérny postup rovnako, ako si úspešne upchali cievy, takže oddelenie fungovalo tak pol na pol.

„Dorazili nás udalosti na Skarpö,“ doložila.

Amante vzhliadol. „Bol som v zahraničí. Väčšina z toho mi ušla. Mnoho mŕtvych, však? Dvaja policajti?“

„Celkovo deväť mŕtvych. A ešte viac zranených. Stretlo sa tam niekoľko zločineckých zoskupení a medzi nimi sa ocitli traja kolegovia. Stále nikto nevie prečo.“

„Aha.“ Amante civel von bočným oknom. Vôbec nezabral na návnadu, ktorou mu mávala rovno pred nosom. Zdalo sa, že ho väčšmi zaujímajú fasády domov na Sankt Eriksgatan, čo sa mihali okolo.

Zvláštne. V podstate všetci policajti, ktorých Julia poznala, sa chceli rozprávať o Skarpö. Snažili sa z nej vydolovať detaily, veci, ktoré sa napodiv ešte neprepierali v médiách alebo sa o nich neklebetilo v interných kuloároch. O mafiánoch a kolegoch, ktorí tam zomreli, a predovšetkým o Davidovi Saracovi, hrdinskom policajtovi, ktorý prežil.

„Čo si teda myslíte o Eve Swenskovej?“ pokúšala sa nájsť nový námet na rozhovor. „O našej novej policajnej prezidentke,“ vysvetľovala so zle skrývanou imitáciou jeho suchého tónu hlasu.

Amante k nej otočil hlavu. „Poznáte ju?“

Premávka pred nimi sa spomalila. Julia znova prešla do druhého pruhu, zrýchlila popri niekoľkých autách, potom znova šikovne vkĺzla do medzery. Manévrom predbehla päť áut.

„Nie, to nemôžem tvrdiť. Stretli sme sa iba zopár ráz. Vypočula som si niečo o jej ťahoch, keď bola krajská policajná náčelníčka. Mala povesť múdrej a efektívnej ženy. Ale aj tak ma trochu prekvapilo, keď jej Stenberg dal tú prácu. Myslela som, že to bude zase nejaký muž.“

Správnejšie povedané, určitý muž, pomyslela si. Z nejakého dôvodu hlavný policajný intendant Oscar Wallin prehral súboj s Evou Swenskovou. Wallin urobil všetku špinavú prácu s reorganizáciou, aby bol potom nečakane, a na radosť mnohých, odsunutý nabok, keď nastal čas, aby minister spravodlivosti vymenoval nového policajného prezidenta. Stále premýšľala o tom, čo sa stalo. No Wallin nebol typ, ktorému človek zavolá, aby si podebatoval, takže musela svoju zvedavosť držať na uzde. Prešlo niekoľko mesiacov, kým o ňom niečo začula, čo ju trochu sklamalo.

Wallina považovala za vzor a to mohla povedať len o malom počte policajtov. Hoci bol len o štyri či päť rokov od nej starší, podarilo sa mu nesmierne rýchlo vyšplhať po inak ťažkopádnom policajnom rebríčku. Dúfala, že ho bude nasledovať až hore. Namiesto toho tu sedela s neskúseným civilistom na krku.

„Minister spravodlivosti sa nebojí zaujať nový prístup,“ Amante prerušil jej myšlienky. „Čítali ste minulý týždeň debatu v Dagens Nyheter? Stenberg je v ofenzíve.“

Amante mal teraz trochu príjemnejší hlas, menej robotický. Zjavne ho táto téma bavila viac než obyčajný masaker a dvaja mŕtvi kolegovia.

„Bude zaujímavé, koľko Stenbergových nápadov sa bude dať naozaj implementovať,“ pokračoval. „Anonymní svedkovia, rozšírené možnosti používať infiltrátorov, amnestia alebo zníženie trestu pre páchateľov, ktorí budú svedčiť proti svojim komplicom.“

„Vy tomu neveríte?“ chcela vedieť Julia. „Tak to funguje už v mnohých iných krajinách. Polícia potrebuje účinnejšie nástroje proti organizovanému zločinu, s tým predsa musíte súhlasiť.“

Amante mykol plecami. „Na tom, čo si myslím, až tak veľmi nezáleží. Ale advokátska komora sa vraj snaží stopnúť viaceré návrhy. A ak opozícia vyhrá na jeseň voľby...“

Amante náhle stíchol. Začervenal sa, akoby si zrazu uvedomil, že povedal priveľa. Julia pridala plyn, znova prešla do druhého pruhu a posunula sa dopredu o niekoľko ďalších miest. Manéver donútil Amanteho, aby sa chytil držadla nad dverami spolujazdca. Len počkaj, až bude čas na ozajstnú jazdu. To však predpokladalo, že ostane dlhšie, o čom pochybovala. Amante zrejme nemal nijaké znalosti ako expert na násilné trestné činy alebo vyšetrovanie vrážd, zdalo sa, že ho to ani nezaujíma. Museli ho umiestniť na oddelenie pre iné dôvody. Lebo ho tam niekto chcel alebo potreboval. Komisár Pärson bol známym zástancom najmenšieho odporu. Všetci vedeli, že tučniak uprednostňuje hotovosť a pri každej možnej príležitosti podsunie tipy o prebiehajúcom vyšetrovaní bulváru. No nikto mu to nemohol dokázať. Presne vedel, ako často musí zmeniť mobil s predplatenou kartou a účet vo Western Union. A možno to najdôležitejšie: s akými ľuďmi má paktovať. Komu má urobiť službičku a pri akej príležitosti.

Potajomky pozorovala Amanteho, zatiaľ čo sa približovali k veľkým vrátam vedúcim dole do garáží policajného riaditeľstva pri Kronobergu. Z rytmu, ktorý uňho doposiaľ zachytila, nebola veľmi múdra. Bolo ťažké posúdiť, koľko má rokov, hádala, že takých tridsaťpäť. No rozprával strnulo ako podstatne starší človek, znel viac ako politik než poliš. Šaty však boli niečo extra. Modré sako so zlatým emblémom Kráľovského švédskeho jachtárskeho klubu na korálovom piké tričku s dizajnérskym logom, golier primerane rozstrapkaný, aby človek hneď pochopil, že majiteľ mal tričko na sebe, keď plachtil okolo Gotlandu. Pod tým svetlé nohavice s vyžehlenými pukmi a ručne šité jachtárske topánky. No miesto dozadu ulízanej, slnkom vyblednutej frizúry, ktorá by sa perfektne hodila k letnej garderóbe snoba, mal Amante tmavé vlasy ostrihané nakrátko. A nebol ani opálený z Båstadu alebo Sandhamnu so svetlými fľakmi po slnečných okuliaroch. Namiesto toho mal Amante tmavú pleť ako Juhoeurópan. Alebo možno akoby pochádzal z ešte južnejších oblastí. Celý jeho rytmus pozostával z protikladov, z nepravidelného päťkového taktu, ktorý naozaj nešlo sledovať.

„Vaše priezvisko,“ zaujímala sa, „je talianske?“

„Španielske,“ odvetil trochu prirýchlo.

Na sietnici jej prebleskol obraz. Spravodajský šot, rad vyfintených bruselských politikov, niečo o právnych otázkach. Dobre artikulujúci muž, ktorý sa kriticky vyjadroval o vláde a ministrovi spravodlivosti.

„Victor Amante? Poslanec Európskeho parlamentu?“ Vytušila odpoveď, keď videla, ako sa jej nový kolega zavrtel na sedadle.

„To je môj nevlastný otec.“

DLHÉ KLOPANIE prinútilo Saraca bleskovo zastrčiť vrecúško s pilulkami pod vankúš. Bol čas odpočinku, nikto by ho nemal rušiť. Nadobudol personál napriek všetkému podozrenie? No prehliadači by sotva klopali na dvere, úctivo čakali, kým ich vpustí, a potom mu prevrátili hore nohami celú izbu.

„Vstúpte,“ donútil sa povedať čo najpokojnejšie. Oprel sa o vankúš, takže vrecúško s práškami skončilo pod jeho chrbtom. Dofrasa, mal vrecko vložiť naspäť do škáry, ktorú vydlabal pod podlahovou lištou, a nie schovať ho na prvom mieste ako nejaký vystrašený päťročný chlapček.

Do izby vošiel jeden z ošetrovateľov, muž krátko pred tridsiatkou, matne si pamätal, že sa volá Eskil. Sarac si všimol, že muž za sebou zavrel dvere inak ako zvyčajne. Čokoľvek už mal Eskil na srdci, prehliadka to nebola.

„Dobrý, David.“ Ošetrovateľ hodil očkom na zatvorené dvere, hľadal niečo vo vrecku uniformy a potom mu podal malú bielu obálku. „Pre vás.“

Sarac sa zamračil.

„Od koho?“ spýtal sa, ale obálku si nevzal.

„Chlapík povedal, že sa volá Frank.“

„A priezviskom?“

„To nepovedal. Len že ste boli kolegovia. Že vás hľadal minulé Vianoce, ale nepodarilo sa mu vás nájsť.“

Sarac na okamih zavrel oči, hľadal v svojom poškodenom mozgu obrázok, ktorý by sa hodil k menu. Nemal šťastie.

„Ako vyzeral?“

„Tmavovlasý, nakrátko vystrihaný, trochu ako poliš.“

„Výška, stavba tela? Iné znaky? Niečo si predsa musíte pamätať.“

Eskil pokrčil plecami. „Čo ja viem. Normálne vysoký, normálne stavaný. Trochu sa vám podobal, aj keď nebol taký chudý.“

„A kde ste stretli tohto Franka?“

Zdalo sa, že Eskil už má dosť otázok. Namiesto odpovede ešte o kúsok viac vystrel ruku s obálkou. Trochu ňou zamával Saracovi pred špičkou nosa.

Ten sa ani nepohol. Snažil sa rozhodnúť, či nervozita ošetrovateľa pramení z toho, že sa mu vyhrážali, aby vykonal úlohu, alebo je len obyčajný úplatný človek, ktorý nechce, aby sa naňho prišlo.

„Vezmite si ju, dočerta.“ Eskil sa ešte raz obzrel cez plece, akoby čakal, že niekto otvorí dvere. Úplatný, jasné.

Sarac stále nehybne sedel. Mohlo ísť o pascu? Snažili sa ho dostať? Vylákať z neho, čo plánuje urobiť? Vzdialené dunenie z nočných môr bolo zrazu späť v jeho hlave. Dal si ruky na uši a tuho privrel viečka.

Eskil vzdal pokusy odovzdať obálku, hodil ju na posteľ k Saracovi a odchádzal k dverám.

„Zastavím sa tu tak o hodinku, ak by ste chceli poslať odpoveď. Nikomu o tomto nehovorte, okej?“

„Iste,“ zamumlal Sarac. „Alebo počkajte...“

No skôr než stihol povedať niečo viac, ošetrovateľ opustil miestnosť. Sarac rýchlo strčil ruku pod vankúš. Pocit plastového vrecúška na špičkách prstov bol zvláštne upokojujúci. Donútil dunenie v hlave zoslabnúť.

List ležal na posteli, hneď vedľa jeho ľavej nohy. Na prednej strane si mohol prečítať svoje meno v Times New Roman. Kriminálny inšpektor David Sarac, nič viac. Ak teda nestálo niečo na zadnej strane. Vzal obálku, otočil ju a pridržal proti svetlu. Zadná strana bola prázdna, obálka hladká a plochá. Sotva mohla obsahovať niečo iné než list papiera, alebo dva.

Už dlho ho nikto nenavštívil, nemal kontakt so svetom tam vonku, okrem telky a internetu. Možno bol Frank ďalší reportér, ktorý sa snažil zaranžovať interview s ním, nezvyčajne kreatívny, čo neváhal podplatiť ošetrovateľa.

Pomaly ukazovákom roztrhol obálku a vytiahol z nej zložený list papiera. Navrchu bola správa napísaná tým istým neosobným typom písma ako na obálke. Štyri riadky, sedem viet, tridsaťdeväť slov. Viac než dosť, aby mu rozbúšili srdce.

Zradil ťa, David. Vymenil svoju budúcnosť za tvoju a Janusovu. Potom šiel ďalej, zatiaľ čo sme krvácali a umierali tam na ostrove. Nijaký trest, nijaké následky, rovno hore. Čo povieš na výmenu? Tvoje tajomstvo za moje? Šanca vykonať spravodlivosť.

Sarac roztvoril papier. Na posteľ vypadli dve fotografie, pristáli chrbtom nahor.

Obrátil prvú. Muž, žena, dve desaťročné dievčatá, pekne oblečení pred nejakou premiérou. Krásna šťastná rodinka, ktorá sa skúsene usmieva na fotografa perfektnými oslnivo bielymi mediálnymi úsmevmi.

Srdce mu búšilo prudšie. Údery sa šírili až hore do krku. Obrátil druhú fotografiu. Ruka sa mu chvela. Zopár ráz ťažko prehltol.

Mŕtva blondínka ležala na bruchu na čiernej kapote auta. Okolo jej nahého tela bola ako aura rozliata kaluž krvi. Dopad bol taký silný, že takmer scelil telo s drahým autom. Premenil ich na strašnú sochu z kože, skla a plechu.

„VRAŽDA A ROZŠTVRTENIE pri Källstaviku, čo vieme?“ Servírka ledva stihla položiť ich taniere na kockovaný obrus a otočiť sa a hlavný policajný intendant Oscar Wallin už vyrukoval so svojou záležitosťou. Julia si nemohla pomôcť a usmiala sa. Wallin sa nezmenil. Rovno na vec, bez zbytočných okolkov. Presne ako ona sama. Dnes ráno po mesiacoch ticha náhle zavolal. Teraz pochopila prečo. Alebo o čo mu ide.

„Nechcete sa ma aspoň spýtať, ako sa mám alebo čo som robila posledného pol roka?“ Julia sa usmiala, ale Wallin nepohol ani brvou.

„Okrem toho, nemuseli ste ma pozývať na obed. Väčšina už je aj tak v novinách.“

To posledné bolo pravdivejšie, ako by sa jej páčilo. Ubehlo iba niekoľko dní od návštevy na súdnom lekárstve a verejnosť už vedela takmer toľko čo ona. Bulvár miloval letné vraždy a správy nevybočovali zo zvyčajnej schémy. Včera vyšlo niekoľko zrnitých fotiek policajného člna a potápačov, grafická mapa na celej prostrednej dvojstrane – Tu boli nájdené kusy tela – a citát od zdroja s prístupom k informáciám z vyšetrovania, čo bol, samozrejme, jej šéf, a dnes očami prebehla zmes špekulácií a absolútne jednoznačných vyhlásení obyčajných detektívov s vysokou školou, ktorí videli mŕtve telo len na fotke.

Môže ísť o zúčtovanie v zločineckých kruhoch. Podľa štatistiky je vrahom najčastejšie niekto blízky, a jej najobľúbenejšie: Rozštvrtenie je vrahov spôsob, ako sa zbaviť tela.

Wallin si vložil do úst vyvážený hlt fašírky, zemiakov, hnedej omáčky a brusníc. Pomaly prežúval, zatiaľ čo mierne zdvihol obočie na povzbudenie.

„Obeť je podľa poslednej správy súdneho lekára beloch vo veku medzi tridsaťpäť a štyridsaťpäť,“ povedala Julia.

„Niečo vyše stoosemdesiat centimetrov vysoký s nakrátko ostrihanými tmavohnedými vlasmi. To posledné treba brať trošku s rezervou. Kôrovce z jeho štice veľa nenechali.“

Zmĺkla. Wallin ďalej prežúval, rovnako ľahostajne ako vždy. Ak škodoradostné chýry o jeho budúcej kariére obsahovali zrnko pravdy, nič tomu nenasvedčovalo, či už v jeho správaní, alebo na jeho oblečení. Jeho chlapčenský výzor posilnený perfektne učesanou cestičkou na bok tvoril taký ostrý kontrast s jeho na mieru šitým oblekom s vestou, až vyvolával trochu nepríjemný pocit. Pripomínal jej chlapca prezlečeného za dospelého muža, vždy to tak bolo. V minulosti to vyvolávalo veselosť iba u tých najhlúpejších kolegov. No až v posledných mesiacoch počula na policajných chodbách vyslovovať jeho prezývku nahlas. Dokonca aj od šéfov.

Manboy.

Nepáčilo sa jej to. Wallin bol šikovný policajt a minimálne rovnako nadaný organizátor. No teraz si iní užívali plody jeho práce a celý jeho starostlivo vybraný tím bol prevelený do štábu policajnej prezidentky. Všetci okrem samotného Wallina, čo si ostatní kolegovia vysvetľovali tak, že bude preradený na nejaký podradný post, aby už o ňom nikdy nebolo počuť. Dúfala, že takéto vysvetlenie nesedí.

„Určili ste identitu mŕtveho?“ Wallin si papierovým obrúskom prehnane starostlivo utrel kútiky úst.

„Ešte nie. Spustili sme vyhľadávanie nezvestných osôb, bez výsledku. Chýbajú ruky, takže nemáme odtlačky prstov. To isté so zubami a zubnou kartou. Odpoveď z ŠKTL o DNA čakáme najskôr zajtra, ale pravdepodobne ju dostaneme v piatok alebo až v pondelok. Zatiaľ nie je jasné, či sa vôbec dá DNA odobrať. Telo bolo vo veľmi zlom stave.“

„A tvár? Je možné poskytnúť fotku? Požiadať detektíva verejnosť, aby prišiel s tipmi?“

Julia odmietavo pokrútila hlavou.

„Páchateľ prešiel po tvári motorovou pílou. Je absolútne na nepoznanie.“

Teda aspoň momentálne, doložila sama pre seba. Uvažovala, že sa s Wallinom podelí o svoj záložný plán. Ukáže mu, aká je v práci dobrá. Pred polrokom by to urobila bez mihnutia oka. No z nejakej príčiny sa rozhodla počkať. Okrem toho nevedela, či to, o čom uvažuje, sa bude dať realizovať.

„Odborníci z večerníkov majú pravdu,“ povedal Wallin.

„Tento prípad je naozaj ťažký. Štatistiky ovládate tak dobre ako ja. Len šesť z desiatich prípadov, kde po vražde obeť rozštvrtili, sa podarí objasniť. Šesťdesiatpercentná šanca, ktorá sa rýchlo scvrkne na jednociferné číslo, ak nie ste schopní identifikovať obeť. Čo to znamená pre štatistiku objasnenosti?“ Zdalo sa, že to je rečnícka otázka, pretože Wallin znovu upriamil pozornosť na fašírku a nečakal na odpoveď. Julia zabodla vidličku do svojho Cézarovho šalátu, horko-ťažko si vložila hlt do úst a hneď zistila, že dresingu niečo chýba. Chvíľu jej trvalo, kým zistila, čo tam nie je. Sardely. Čo za kuchára pripraví Cézarov šalát bez sardel? Pravdepodobne taký, čo si myslí, že sa im môže vyhnúť.

Hluk v reštaurácii stúpal s tým, ako si za stoly sadalo čoraz viac hostí. Kde-tu oblek alebo kostým, ale väčšinou remeselníci v neónových farbách. Ľudia, ktorí mali podobne ako Wallin záľubu v švédskej domácej strave. Julia dávala prednosť ázijskej kuchyni. Ľahšie jedlo, menej múky, smotany a zemiakov.

Wallin pokojne jedol ďalej. Zrejme ju chcel donútiť, aby sa spýtala.

„Hovorte! Prečo sa zvláštny vyšetrovateľ ministra spravodlivosti tak zaujíma o starú vraždu?“

Wallin si odpil brusnicovej malinovky a opäť si starostlivo utrel kútiky úst, potom sa naklonil ponad stôl.

„Ako možno viete, strana má v Källstaviku školiace stredisko. Viacerí pohlavári si prenajímajú domy s prístupom k moru na pozemku, vrátane svokra ministra spravodlivosti Karla-Erika Cedergrena. Rozštvrtené telo vo vode na kúpanie akurát v dovolenkovom období vzbudzuje určitú namrzenosť, v neposlednom rade aj preto, lebo sa bulvár vŕta v detailoch. Telefón ministra spravodlivosti začne zvoniť, a ak sa tak stane, chcem byť pripravený.“

„Chcete, aby som vás informovala?“

Krivo, trochu zádrapčivo sa na ňu usmial. Aj tak sa Julia pristihla, že mu úsmev opláca. Chýbalo jej to. Chýbala jej ich zvláštna spolupatričnosť.

Prvý raz ho stretla asi pred piatimi rokmi. Zúčastnila sa na vyšetrovaní nezvyčajne drsnej vraždy na juhu Veľkého Štokholmu. Obeťou bol drobný kriminálnik, informátor, spôsob pripomínal prípad, ktorý vyšetrovala národná kriminálka. Wallin bol do toho zapletený ako referent pre zdroje v národnej kriminálke a on jediný nekrútil nesúhlasne hlavou, na rozdiel od alfa samcov vo vyšetrovacej skupine, keď neochvejne tvrdila, že ide o dvoch páchateľov a že ten druhý sa jednoducho snažil kopírovať prvého. Keď jej kriminalistickí technici zhruba po týždni dali za pravdu, pozval ju Wallin na obed. Nad plnenými kapustnými listmi sa jej opýtal, ako si mohla byť taká istá. Vysvetlila mu, že obe miesta činu boli jednoducho príliš rozdielne. Že páchatelia sa pohybovali v miestnosti rozličnými spôsobmi a veci robili v rôznom poradí. A na rozdiel od všetkých iných policajtov cítila, že Wallin ani najmenej nepochybuje o jej schopnostiach.

O dva mesiace neskôr jej zavolal a požiadal ju, aby si pozrela záznamy z bezpečnostnej kamery z prípadu lúpeže a porovnala ich so zábermi rôznych podozrivých a s fotografiami z ich bydliska. Dosť ľahko mohla poukázať, ktoré osoby majú spôsob pohybu a rytmus, ktoré sa zhodovali s lupičmi. Onedlho bola zrazu povýšená na kriminálnu inšpektorku, dostala vlastnú kanceláriu v prednej časti chodby oddelenia násilnej trestnej činnosti a pomaly si začala budovať meno v zbore. A hoci si komisár Pärson privlastnil slávu za to, že ju objavil a koučoval, Julia vedela, kto je vlastne jej ochrancom.

Wallin dal o sebe tu a tam vedieť. Občas, aby sa dozvedel, ako jej to ide, ale najčastejšie prichádzal s novými výzvami alebo ju žiadal o diskrétne službičky. Naposledy minulé Vianoce.

„Počúvajte. Čo sa stalo s krvavou stopou, ktorú som našla v byte Sophie Thorningovej?“ spýtala sa. „Dalo sa dokázať, že tam niekto bol v tú istú noc, ako vyskočila?“

Wallin pokrútil hlavou. „Krv bola jej. Myslel som, že som vám o tom hovoril.“

„Nie, odkedy ste dostali moju správu, tak sme sa nerozprávali. Neprišla ani vianočná pohľadnica ako poďakovanie.“ Hrala trochu namrzenú. Väčšina mužov by sa začervenala a jachtavo drmolila ospravedlnenia. Vedela, že vyzerá dobre a že jej to niekedy prináša výhody. No takéto triky na Wallina nikdy neplatili, čo bol jeden z dôvodov, prečo si ho vážila. Jediný spôsob, ako získať Wallinovu pozornosť a rešpekt, bolo dodať výsledky.

„Bol som zaneprázdnený,“ povedal bez akéhokoľvek náznaku ospravedlnenia, skôr akoby jej vyčítal, že nechápe takú samozrejmosť.

„A práca policajného prezidenta...“

Julia otázku oľutovala, prv ako ju dokončila. Wallinove ústa sa zmenili na tenkú čiaru.

„Ak môžem povedať, čo si myslím, minister spravodlivosti vybral nesprávnu osobu,“ rýchlo dodala.

Wallin chvíľu mlčky sedel, akoby sa snažil vyhodnotiť, do akej miery je jej tvrdenie pravdivé. Tenká čiara prešla do vyrovnaného úsmevu.

„Ďakujem. Samozrejme, som si vedomý toho, že sa o mne hovorí. Že ma obišli, že sa ma dokonca chystajú vyhodiť.“ Wallin mierne pokrútil hlavou. „Úspech sa neodpúšťa, Julia. To zistíte aj vy. Kolegovia, ktorí závidia alebo sú zatrpknutí, ktorí sa tešia z tých zopár vašich neúspechov a ktorí neváhajú šíriť všetky možné klebety.“

Naklonil sa mierne dopredu, usmial sa širšie, až odhalil očné zuby.

„No ako vidíte, stále som tu. Stále mám pracovňu len niekoľko metrov od pracovne ministra spravodlivosti a skôr či neskôr všetci tí, čo ma podceňujú, za to zaplatia.“

Ešte chvíľu jej pozeral do očí. Potom sa vzpriamil.

„Dosť o tom. Je ešte jeden dôvod, prečo som s vami chcel hovoriť. Týka sa vášho nového kolegu...“

Wallin nebol typ, čo by vyťahoval králiky z klobúka, no aj tak Julia zbadala, ako sa mu nebadateľne chvejú prsty nad kockovaným obrusom.

„Omar Amante, právnik, vynikajúce výsledky na univerzite, slúžiaci v zahraničí. Ak sú prognózy pravdivé a opozícia vyhrá na jeseň voľby, nahradí jeho nevlastný otec na poste ministra spravodlivosti Jespera Stenberga. Otázka je, prečo sa zrazu a takmer odnikadiaľ zjavil u vás na oddelení násilnej trestnej činnosti.“

„Čo tým myslíte?“ Julia pokrčila čelo. Po ulici prešlo policajné auto. So zapnutým majákom a sirénou. Zvuk sa odrážal od fasád a na okamih prehlušil všetko ostatné.

„Amante prerušil službu v Europole už minulé Vianoce,“ odpovedal Wallin, hneď ako auto prešlo. „Šesť mesiacov pred uplynutím služobného pomeru. Nepotvrdené chýry vravia, že sa pohádal so šéfom. Zamietlo sa to pod koberec. Nikto o tom nechce hovoriť. V každom prípade sa na niekoľko mesiacov Amante stratil z radaru. Nebol ani vo Švédsku, ani v kancelárii Europolu v Haagu. Potom sa zrazu zjavil v Štokholme a zakotvil uprostred vyšetrovania vraždy, ktorá sa týka strany. Tej istej strany, na ktorej zvrhnutí usilovne pracuje jeho nevlastný otec.“

Wallin sa znova nahol ponad stôl. Stíšil hlas.

„Amanteho vám zavesili na krk z nejakého dôvodu. A ja by som veľmi rád vedel z akého.“

Table of Contents

Start