Strange Medicine

Vydáno ve spolupráci s Perigee, imprintem Penguin Publishing Group, divizí Penguin Random House LLC.

Všechna práva vyhrazena.

Copyright © Nathan Belofsky, 2013

Translation © Lumír Mikulka, 2015

ISBN epub 978-80-7462-218-2

ISBN mobi 978-80-7462-240-3

KAPITOLA 1

Aby to bolelo

To, co dnes považujeme za moderní medicínu (nebo přinejmenším za západní medicínu), má své počátky v Řecku a u starého moudrého Hippokrata, jenž se narodil kolem roku 460 před naším letopočtem na řeckém ostrově Kós. Texty, jejichž autorem byl buď on sám nebo jeho následovníci, se dochovaly v souboru označovaném Corpus Hippocraticum (Hippokratovská sbírka), představujícím kolekci přibližně šedesáti lékařských prací.

Ačkoli většina tehdejších léčitelů se ve snaze přinést svým pacientům dobro obracela k bohům, Hippokratés se spoléhal na to, co zjistil sám pomocí vlastních očí a uší, případně dotyky svých rukou. Především se ale držel toho, co skutečně fungovalo, a to bez ohledu na jakékoli teorie či náboženskou víru. Právě díky tomu dokázal překročit hranici oddělující magii od skutečné medicíny.

I velký Hippokratés ale někdy dělal věci špatně a dopouštěl se zásadních omylů. Mezi nejpodstatnější patřila jeho víra, podle níž měly být nemoci způsobeny narušením rovnováhy mezi „čtyřmi tělesnými šťávami“ (označoval je „humory“ a řadil k nim krev, černou žluč, žlutou žluč a sliz). Tato teorie měla způsobovat trápení lékařům i pacientům až do devatenáctého století.

Lékařská teorie i praxe nicméně od oné doby i přes občasné slepé uličky vzkvétaly. Několik staletí po Hippokratovi se na scéně vynořil Galén, velký řecký anatom žijící v Římě. Zákony mu sice zakazovaly pitvat lidská těla, ale on si pomohl těly zvířat (většinou se jednalo o prasata). Díky tomu, že nahlédl do jejich nitra, mohl jako první ukázat, jak skutečně fungují živé organismy.

Na následujících řádcích nabízíme stručný popis některých starověkých představ i praktických postupů, po nichž sahali lidé před Hippokratem i po něm. Některé z nich fungovaly, některé nikoli. Všechny ale posloužily jako dobrý odrazový můstek k ještě podivnějším věcem, které se měly objevit v dalších epochách.

Babylonská moc

Položí jej na veřejné náměstí, kde k němu přicházejí kolemjdoucí. Ti z nich, kteří v minulosti sami trpěli stejnou nemocí, mu poradí a doporučují mu, aby dělal totéž, co se v jejich případě nebo v jiných jim známých případech osvědčilo. Nikdo nesmí projít kolem tohoto nemocného člověka mlčky, aniž by se jej zeptal, co ho trápí.

– ŘECKÝ HISTORIK HÉRODOTOS, TEXT O BABYLONSKÉ MEDICÍNĚ

Ve starověké Babylonii se nemocným buď ulevilo samo, anebo zemřeli. Na pomoc ze strany medicíny nebo magie nemohli příliš spoléhat.

Z hliněných tabulek, které při požáru ztvrdly na kámen, víme, že babylonští šamani (označovaní jako asipu) a lékaři (asu) často pracovali společně. Zdá se nicméně, že šamani se těšili větší pozornosti.

Babyloňané věřili, že nemoc může způsobit špatné chování samotného pacienta, které popudilo bohy, démony či jiné bytosti. Asipu se proto snažil určit, proč dotyčný onemocněl, a na základě toho předepisoval vhodnou léčbu. Informace získával například tak, že během cesty k domu nemocného sledoval různá znamení – třeba to, jak některý vepř zvedá ocásek.

Jakmile asipu dorazil, začal zkoumat osobní život pacienta. Podle zlomků textů nalezených na tabulkách mohl například zjistit, že se nemocný v minulosti pohlavně stýkal se svou matkou nebo manželkou souseda. Mohl rovněž někoho podvádět, když říkal ne namísto ano a ano namísto ne. Také ho mohla uhranout čarodějnice nebo ho posedl duch zaživa pohřbeného člověka.

Aby nemoc zahnal, mohl asipu pronášet zaříkávadla a prozpěvovat magické popěvky. Někdy namíchal do koženého váčku léčivé lektvary, do kterých mohl přidat například chlup černého psa nebo kousek látky zašpiněný od menstruační krve. Na jedné tabulce se píše o tom, že nemocný měl na krku nosit prasečí mrvu. Jinde se hovoří o léčbě člověka, který skřípe ve spánku zuby – dotyčný měl spát po sedm nocí vedle lidské lebky, kterou měl sedmkrát během každé noci olíznout a políbit.

Addud-Guppi, matka krále Nabonida, měla jednou prohlásit:

Sto čtyři šťastných let... Můj zrak byl dobrý, můj sluch byl vynikající... slova jsem dobře volila, jídlo i pití mi dělaly dobře, mé zdraví bylo v pořádku a má mysl byla veselá...Užívala jsem si dosyta.

Paní Guppiová byla možná trochu moc velká optimistka, ale babylonští léčitelé předváděli s tím, co měli k dispozici, to nejlepší, co mohli.

Zemři jako Egypťan

Elita měla své specialisty, jakými byli například „pastýř řiti“ a „lékař břicha“ . I pro tyto šťastlivce však byl život ve starověkém Egyptě obtížný a krátký. Podobně jako v Babylonii toho nebylo mnoho, co by s tím mohli lékaři udělat. Za plus lze považovat, že rakovina nepředstavovala nijak velkou metlu, neboť jen nemnoho lidí žilo dostatečně dlouho, aby jí stačili onemocnět.

Ze Smithova papyru víme, že poranění hlavy se léčila čers- tvým masem. Pokud šlo o bolesti hlavy, Kahunský papyrus předepisoval husí sádlo, jímž se měly třít oči. Pomáhat měla také oslí játra. Osobě trpící bolestí zubů mohla pomoci mrtvá myš nacpaná do hrdla.

Lidem s šedým zákalem se lily do očí kousíčky žhavého skla (a tato léčba skutečně fungovala). Zarůstající oční řasy se třely netopýří krví. Tuk získaný ze lvů, hrochů, krokodýlů, koček, hadů a kozorožců se smíchával dohromady a používal proti holohlavosti. (Spolu s psí packou.) Lidem trpícím dnou se doporučovalo, aby si stoupli na elektrického úhoře.

Ve Smithově papyru vynášejí lékaři, kteří prováděli úvodní vyšetření, verdikty „toto je nemoc, kterou dokážu léčit“, případně „toto je nemoc, s níž mohu bojovat“, zatímco nad lidmi, jimž pomoci nebylo, zaznívala věta „toto je nemoc, kterou nelze vyléčit“.

V případě poranění hlavy, kdy měl pacient sliny na rtech, sotva znatelný srdeční tep a z uší mu tekla krev, lékař údajně prohlásil: „Onemocnění, s nímž budu bojovat.“ Načež měl aplikovat hojivé masti na ústa. Pokud ale pacient páchl po ovčí moči a měl mokvající rány, nebo ho našli paralyzovaného se ztopořeným penisem, z něhož mu odkapávala moč, byl označen za osobu, které již není pomoci. Jestliže ženě z nádoru na prsou vytékal hnis, lékař vyhodnotil situaci slovy: „Toto je nemoc, s níž budu bojovat pomocí ohnivého vrtáku.“

Občas však nemohl lékař udělat nic jiného než připravit pštrosí vejce, položit je na ránu a říci:

Nechť je vypuzen nepřítel nacházející se v ráně! Nechť je vyhnáno zlo, které je v krvi... Tento chrám se nezřítí, zde uvnitř nedlí žádný nepřítel. Nacházím se pod ochranou Eset... Mou záchranou je syn Usirův.

Uzdravit se nebylo ve starověkém Egyptě snadné, ale všichni věděli, že posmrtný život bude lepší. A to byl nejmocnější lék.

Řecký recept

Muž jménem Sokles přislíbil, že narovná Diodorova ohnutá záda. Navršil na páteř hrbáče tři masivní kameny, každý z nich o průměru více než metr. Rozdrtilo ho to a on zemřel. Byl však rovnější než pravítko.

– GREEK ANTHOLOGY (ŘECKÁ ANTOLOGIE), XI, 120

Ještě dříve, než se Řecko stalo vůbec Řeckem, žili zde potulní mudrcové provozující léčebná umění. Domnívali se, že svět se skládá ze země, větru, ohně a vody a že jejich úkolem je udržovat tyto živly „v rovnováze“ pomocí diety, meditace a cvičení.

Hippokratés věřil v živly, tělesné šťávy a v potřebu udržovat všechny tyto věci v harmonii. Stejně jako teorie si ale cenil praktických zkušeností, každodenního pozorování a zdravého selského rozumu. Byl to řemeslník a rád spravoval věci, které se pokazily.

Ať už to mělo jakýkoli důvod, psali Řekové často o hemoroidech. Hippokratův text O hemoroidech je možná nejlepším příkladem jeho praktického přístupu k medicíně, jenž mohl být pro pacienta někdy velice bolestivý.

Část 1

Doporučuji připravit si sedm nebo osm malých kusů železa, velkých asi jeden sáh... Položte ho na záda... spalujte vše, aby žádný hemoroid nezůstal nespálený, je třeba je spálit všechny... Během vypalování musíte držet hlavu a ruce pacienta, aby se nemohl hýbat. Měl by ale řvát... Pomažte mořskou houbu medem a zatlačte ji tak daleko, jak to jenom půjde.

Část 4

Umístěte člověka, který je na kolenou, nad dva kulaté kameny... Vše dělejte prsty, neboť to není obtížnější než stáhnout kůži z ovce... Mělo by se to provést, aniž by o tom pacient věděl, zatímco s ním povedete konverzaci.

Část 6

Hemoroid se oddělí... jako kousek spálené kůže.

Hemoroidy mohly mít někdy význam pro zhrzené milence. Smutkem provázená „roztouženost“ byla považována za chorobu, za druh „melancholie“ (deprese). O melancholii velký Galén prohlásil: „Otevření hemoroidů je nejjistější léčba.“

Jednoho dne navštívil Galén, vynikající diagnostik, Justise, jehož žena byla velice nemocná. Justisova žena sice neměla horečku, byla však upoutaná na lůžko, chovala se podivně a přetahovala si přikrývky přes hlavu. Během pozdější návštěvy zaslechl Galén svého hostitele, jak mluví o jakémsi tanečníkovi, a současně viděl, kterak se ženino tělo začalo prudce pohybovat a jak jí zrudly tváře. Když si pak všiml, jak se jí také prudce zrychlil tep, byla diagnóza jasná.

Řecká metoda pro nápravu vážných pokřivení zad – spočívající ve shození nemocného z vysoké budovy – připadala možná i pragmaticky uvažujícímu Hippokratovi trochu moc drsná.

Dejte na žebřík podložku... položte na ni pacienta... přivažte ho za paže a ruce.... pak musíte vytáhnout žebřík buď na nějakou vysokou věž nebo na štít domu... a pak žebřík s pacientem pusťte dolů.

O této extrémní metodě Hippokratés napsal: „Žebřík nikdy nikoho nenarovnal... lékaři, kteří používají uvedený postup..., jsou do jednoho hlupáci.“

Tisíce let před vynálezem baterií se radilo lidem trpícím silnými bolestmi hlavy, aby si stoupli na elektrického úhoře nebo elektrického rejnoka. Tato léčba byla natolik dobře známá, že Platón, kterého zase jednou doběhl jeho učitel Sokrates, si zažertoval:

Svým vzhledem i tím, jakou moc máš nad druhými, mi připomínáš elektrického rejnoka, který dokáže ochromit každého, kdo se dostane do jeho blízkosti a dotkne se ho – stejně jako jsi ochromil mne... Nevím, jak bych ti měl odpovědět.

V případě vážnějších zranění hlavy a zlomenin lebky používal Hippokratés trepanaci. Zatímco pacient seděl zpříma na židli, Hippokratés mu provrtával nebo prosekával lebku. Nástroje se během uvedených zákroků tak rozpálily, že bylo třeba mít po ruce kbelík se studenou vodou. Cílem bylo očistit úlomky kosti a zasadit je zpátky na původní místo. Vše se pak slepilo černým inkoustem nebo holubí krví. Často se podařilo dosáhnout toho, že jinak již umírající pacient přežil.

Méně praktický byl Hippokratův pohled na epilepsii. Domníval se, že je způsobena rozpouštěním mozku a ukládáním hlenů v srdci. Mozky dětí byly zvláště náchylné k rezivění, zejména pokud tyto děti pobývaly příliš dlouho na slunci nebo v blízkosti ohně. Hippokratés rovněž věřil, že duševní nemoci jsou způsobeny tím, že mozek je promáčený. Lidé, v jejichž těle je nadměrné množství žluči, jsou podle něj příliš popudliví, zatímco lidé s nadměrným množstvím hlenů se projevují jako mrzutí samotáři. Galén jednou označil mozek za „velkou sraženinu hlenu“, zatímco my dnes hovoříme spíše o „nervech z ocele“.

Z Galénova pohledu byly ženy stejné jako muži, pouze nedostatečně vyvinuté. Pokud šlo o jejich pohlavní orgány, byly podle jeho slov obráceny dovnitř, zatímco by podle jeho názoru měly směřovat ven.

Obraťte ven to, co mají ženy. Nebo obraťte dovnitř a přehněte to, co mají muži, a zjistíte, že se jedná o totéž... Něco podobného můžete vidět na očích krtka.

Vyděšený Galén to vše označil za „zohavení“.

Řečtí lékaři se rovněž domnívali, že dělohy osamělých žen, které trpí nedostatkem pozornosti, se oddělují od břicha a posunují se vzhůru směrem k hlavě. Jakmile taková „toulavá děloha“ uteče, je těžké ji najít a ještě těžší ji chytit. Platón ji označoval jako „živé zvíře“. Aretaeus z Kappadokie hovořil o „zvířeti uvnitř zvířete“ a napsal o tom:

Pohybuje se sem a tam ve slabinách... doprava nebo doleva, buď k játrům nebo ke slezině... jedním slovem řečeno, je naprosto nevyzpytatelná.

Galén se nedomníval, že děloha putuje tak volně, přesto si myslel, že může způsobit hysteriké pnix (hysterii), jíž ženy občas trpí. Nejlepší léčbu podle něj představoval vášnivý sex. Pokud to nebylo možné, museli lékaři dělohu vykuřovat. Hippokratés věřil, že děloha má mimořádně citlivý nos, a doporučoval: „Vykuřujte jí pod nosem, palte vlnu..., síru a pryskyřici. Třete jí slabiny a vnitřní stranu stehen sladce vonící mastí.“

Používalo se rovněž spalování vlasů a rozmačkané štěnice. Kromě toho se sahalo i po další metodě, o které se sice příliš nepsalo, ale která se – jakožto zřejmě rozšířená – taktéž používala. Samolibý Martialis, římský básník a satirik, ji zaznamenal, když popisoval osamělou ženu postiženou hysteriké pnix:

Leda řekla svému starému manželovi, že trpí hysterií a že je nezbytné, aby ji někdo vyšoustal... což on sám už nedělá. Hned poté k ní přistoupili muži lékaři, zatímco žena lékařka poodstoupila. Pak jí zvedli nohy. Jak drsný lék!

Menstruace žen byla předvídatelnější a lidé ji vnímali více jako sílu, s níž je třeba počítat – jako je například vítr nebo přílivy. Podobně jako hysteriké pnix ale mohla mít podle lékařů smrtelné následky, pokud se nebude léčit. Hippokratés o tom napsal:

Dívka se začne v důsledku silného žáru chovat jako blázen a je schopná i zabíjet... říká strašné věci... vidiny jí přikazují, aby vyskočila, vrhla se do studny a tam se utopila.

Vliv řecké medicíny byl tak velký, že i pozdější lékaři přisuzovali menstruační krvi schopnost zavinit, že víno zkysne, stromy přijdou o úrodu a železo začne rezivět. Ve vydání časopisu British Medical Journal z roku 1878 jsou lékaři stále ještě vyzýváni k tomu, aby zvážili, zda by se mělo menstruujícím ženám dovolit „potírat vepřové kýty solným nálevem“.

Bývali to velcí stavitelé...

Až donedávna byl Diaulus lékařem. Nyní je to funebrák. A jakofunebrák dělá stále totéž, co dělával jako lékař.

– MARTIALIS, EPIGRAMY, 1.47 (100 N. L.)

Ve starověkém Římě platilo, že pravý muž se o sebe dokáže postarat sám. Jestliže některý Říman skutečně onemocněl, najal si ševce, tesaře nebo kováře... Ti všichni totiž fušovali do medicíny. Nebo si mohl zajít na tržiště a najmout si tam nějakého Řeka, případně si nějakého koupit jako otroka.

Prvním Řekem, který provozoval v Římě lékařskou praxi, byl uznávaný Arcaghtus, placený vládou. Nefungovalo to ale tak, jak se předpokládalo, a Arcaghtus dostal přezdívku carnifex, což znamenalo „popravčí“. Muselo pak uplynout několik staletí, než si v Římě otevřel praxi další řecký lékař.

Cato Starší, jenž byl velkým státníkem, nenáviděl Řeky a nenáviděl i lékaře, především pak řecké lékaře. Když hovořil se svým synem Marcusem, prohlásil:

Jsou to naprosto bezcenní lidé... Když nám tato rasa dává svou literaturu, všechno se tím zničí. Což platí tím spíše, pokud nám sem posílají i své doktory. Ti všichni společně kují pikle, aby zavraždili svými léky všechny cizince.

Galén, jeden z oněch řeckých lékařů, odpovídal na podobná slova stejným tónem. Když popisoval Římany a další národnosti, poznamenal: „Některé barbarské jazyky znějí jako zvuky vydávané prasaty, žábami nebo kravami... Tito lidé hovoří..., jako kdyby si odfrkávali.“

Římští lékaři nebyli tak dobří jako řečtí, ale podle všeho měli talent k léčbě bradavic (anebo si aspoň dokázali utahovat z lidí, kteří bradavice měli). Galén psal o muži, jenž si založil živnost na tom, že vysával druhým bradavice na rukou a nohou. Básník Juvenalis o bradavicích napsal:

Chlupaté končetiny a naježené paže

naznačují drsnou osobnost.

Lékař se však usmívá, když odstraňuje

bradavice z vaší jemné řiti.

Římané z vyšších vrstev byli velice hrdí na dentální hygienu. O jednom předním Římanovi kdosi napsal:

Ignatius, jelikož má bílé zuby, se stále směje. I když je přítomen u procesu se zločincem, při němž advokát dojímá všechny k slzám, on se směje. Směje se dokonce i v okamžiku, kdy všichni ostatní truchlí u pohřební hranice přichystané řádným synem. Směje se, i když matka pláče pro své jediné dítě. Směje se všemu a všude.

Pokud šlo o léčbu bolestí zubů, popisoval historik Plinius Starší, že se používalo tření úst levým zubem z hrocha a konzumace popela z vlčí hlavy. „Špína z ovčího ocasu“ se používala, aby byly zuby silnější. Jako párátko Plinius doporučuje ostré kosti z myší hlavy, případně přední kosti z ještěrky chycené za úplňku. Současně ale varoval před používáním supích per, neboť ta podle jeho mínění způsobují páchnoucí dech. Místo nich doporučuje sáhnout po bodlinách dikobraza.

Římané, kteří byli milovníky mostů, zhotovovali zubní protézy z kovu a dokázali rovněž zaplňovat zubní kazy. Pokud všechny tyto metody selhaly, sahali po mohutném a obávaném nástroji na extrakci zubů zhotoveném z olova a nazývaném „odontagogon“.

Jedna z částí Hippokratovy přísahy lékařům výslovně zakazuje trávit lidi. Nám to dnes může připadat podivné, ale Římanům nejspíš ne. Neměli sice v oblibě lékaře, ale měli kladný vztah k jedům, a tudíž i k doktorům, kteří věděli, jak tyto jedy používat. Básník Juvenalis, kritický pozorovatel života římské smetánky, napsal, že každý, kdo doufal, že něčeho dosáhne, musel být dobrý v travičském umění. Jako důkaz uváděl faux pas, jehož se dopustila jistá žena. Poté, co se pokusila otrávit svého manžela, dotyčná zjistila, že onen muž již předem polkl protijed. Musela ho tudíž namísto toho ubodat. Samozřejmě, že i manželé trávili své ženy a matky podávaly jed nevděčným dětem.

Nero, o němž se tvrdí, že si muzicíroval, zatímco Řím stál v plamenech, byl natolik spokojený se svou travičkou Locustou, že jí dodával žáky do její vlastní travičské školy. Travičství bylo tak dobrým byznysem, se si svůj vlastní cech založili lidé označovaní jako praegustatores (ochutnávači). Římský císař Claudius byl otráven vlastním lékařem. Doktoři byli běžně najímáni vysoce postavenými osobami, aby likvidovali jiné vysoce postavené osoby. Někteří lékaři se přitom obešli bez prostředníka a zabíjeli lidi rovnou sami.

Římané sázeli na vlnu, tvrdili, že má „úžasnou sílu“. Velice si ale považovali i zelí. Cato doporučoval jeho konzumaci (nebo ještě lépe: popíjení moči člověka, který sám zelí předtím snědl).

Vydatnější alternativou byla hepatoskopie neboli studium ovčích jater, kterému se věnovali haruspexové, polní velekněží. Zkoumat tvar těchto orgánů byla pro Římany vážná záležitost. Založili dokonce i školu, na níž se toto umění vyučovalo. Občas dosáhli někteří haruspexové tak vysokého postavení, že začali představovat hrozbu pro celý stát. O Apollóniovi z Tyany, jenž doufal, že dokáže vyvěštit nejlepší způsob, jak svrhnout císaře, se tvrdilo, že obětoval jistého chlapce, aby získal jeho játra. Římští vůdcové tuto praxi pod trestem smrti zakázali. Byl to nicméně haruspex Spurinna, kdo varoval Caesara: „Střez se březnových id!“ Jako diagnóza to nebylo nejhorší.

Table of Contents

KAPITOLA 1