Aleš Chocholáč

Zákon o církvích

a náboženských

společnostech

Komentář

Vzor citace: CHOCHOLÁČ, A. Zákon o církvích a náboženských společnostech. Komentář. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016. 308 s.

Lektorky:

JUDr. Lenka Houdková

JUDr. Renata Pešková

Právní stav publikace je k 1. 6. 2016.

© Mgr. Aleš Chocholáč, 2016

ISBN 978-80-7552-296-2 (brož.)

ISBN 978-80-7552-297-9 (e-pub)

SEZNAM ZKRATEK

Zkratky právních předpisů

antidiskriminační zákon

zák. č. 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon)

církevní zákon

zák. č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech)

insolvenční zákon

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

obč. zák.

zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

s. ř. s.

zák. č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

spr. řád

zák. č. 500/2004 Sb., správní řád

školský zákon

zák. č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon)

tr. zákoník

zák. č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Úmluva

sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod

vyhl. č. 232/2002 Sb.

vyhl. č. 232/2002 Sb., kterou se provádí zákon č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech)

z. v. t.

zák. č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody

z. v. v.

zák. č. 293/1993 Sb., o výkonu vazby

zák. č. 308/1991 Sb.

zák. č. 308/1991 Sb., o svobodě náboženské víry a postavení církví a náboženských

zák. o daních z příjmů

zák. České národní rady č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů

zák. o majetkovém vyrovnání

zák. č. 428/2012 Sb., o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi a o změně některých zákonů (zákon o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi)

zák. o ochraně os. údajů

zák. č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů

zák. o tr. odpovědnosti p. o.

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zák. o účetnictví

zák. č. 563/1991 Sb., o účetnictví

zák. o veř. rejstřících

zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob

zák. o zákl. registrech

zák. č. 111/2009 Sb., o základních registrech

Ostatní zkratky

KS

Krajský soud

NSS

Nejvyšší správní soud

ÚS

Ústavní soud

VS

Vrchní soud

SEZNAM PŘEDPISŮ CITOVANÝCH V KOMENTÁŘI1, 2

Úmluva o právech dítěte (sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 104/1991 Sb.)

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb.)

Dodatkový protokol k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod

Mezinárodní pakt o občanských a politických právech (vyhláška ministra zahraničních věcí č. 120/1976 Sb.)

ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

zák. č. 500/2004 Sb., správní řád

zák. č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zák. č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky

zák. č. 84/1990 Sb., o právu shromažďovacím

zák. č. 163/1990 Sb., o bohosloveckých fakultách

zák. č. 308/1991 Sb., o svobodě náboženské víry a postavení církví a náboženských společností

zák. č. 338/1991 Sb., o dani z nemovitých věcí

zák. č. 424/1991 Sb., o sdružování v politických stranách a politických hnutích

zákon č. 563/1991 Sb., o účetnictví

zák. č. 246/1992 Sb., na ochranu zvířat proti týrání

zák. č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnostech

zák. č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů

zákon č. 293/1993 Sb., o výkonu vazby

zák. č. 85/1996 Sb., o advokacii

zák. č. 248/1995 Sb., o obecně prospěšných společnostech

zák. č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody

zák. č. 221/1999 Sb., o vojácích z povolání

zák. č. 306/1999 Sb., o poskytování dotací soukromým školám, předškolním a školským zařízením

zák. č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv

zák. č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky

zák. č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů

zák. č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech

zák. č. 117/2001 Sb., o veřejných sbírkách

zák. č. 256/2001 Sb., o pohřebnictví

zák. č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních a o změně dalších zákonů

zák. č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže)

zák. č. 269/2004 Sb., o Rejstříku trestů

zák. č. 321/2004 Sb., o vinohradnictví a vinařství

zák. č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon)

zák. č. 563/2004 Sb., o pedagogických pracovnících

zák. č. 21/2006 Sb., o ověřování shody opisu nebo kopie s listinou a o ověřování pravosti podpisu

zák. č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

zák. č. 129/2008 Sb., o výkonu zabezpečovací detence a o změně některých souvisejících zákonů

zák. č. 300/2008 Sb., o elektronických úkonech a autorizované konverzi dokumentů

zák. č. 111/2009 Sb., o základních registrech

zák. č. 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon)

zák. č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách)

zák. č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách

zák. č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zák. č. 428/2012 Sb., o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi a o změně některých zákonů (zákon o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi)

zák. č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob

vyhl. č. 232/2002 Sb., kterou se provádí zákon č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech)

vyhl. č. 113/2005 Sb., o způsobu označování potravin a tabákových výrobků

vyhl. č. 36/2006 Sb., o ověřování shody opisu nebo kopie s listinou a o ověřování pravosti podpisu

[1] Předpisy jsou řazeny v pořadí:

– mezinárodní smlouvy,

– právní předpisy Evropské unie,

– ústavní zákony,

– kodexy,

– zákony,

– ostatní právní předpisy.

[2] Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

ÚVOD

Církevní zákon reguluje postavení církví a náboženských společností v České republice již patnáctým rokem. Navazuje přitom na dlouhou tradici zvláštních právních úprav věnovaných postavení církví a náboženských společností v českých zemích. Bezprostředním předchůdcem církevního zákona byl zákon č. 308/1991 Sb. V období komunismu představovaly klíčové normy konfesního práva zákon o hospodářském zabezpečení církví a zákon č. 217/1949 Sb., kterým se zřizuje Státní úřad pro věci církevní. Ještě před nimi to byly zákony rakouskou-uherské monarchie, zejména zákon č. 50/1874 ř. z., o vnějších poměrech katolické církve, a zákon č. 68/1874 ř. z., o zákonném uznání společností náboženských. Samostatné právní předpisy věnované církvím a náboženským společnostem jsou ostatně typické i pro další evropské země. Je však nutno zdůraznit, že úpravy vztahu církví a náboženských společností ke státu jednotlivých evropských zemí jsou velmi odlišné. Odrážejí totiž složitý historický vývoj a z těchto důvodů jsou prakticky nepřenosné. V rámci evropského kulturního okruhu se tak lze setkat s modelem státní církve (např. Dánsko, Island), kooperačními modely, které uznávají pozitivní význam zejména tradičních církví a náboženských společností (např. Německo, Rakousko, Chorvatsko), i s modely přísné odluky, které se pokoušejí omezit náboženství na soukromou sféru (Francie, Belgie).

Česká republika se po listopadu 1989 přihlásila ke kooperačnímu modelu. Zákon č. 308/1991 Sb. byl vstřícný především vůči tradičním církvím a náboženským společnostem, kterým poskytoval přístup do veřejné sféry (vyučování náboženství ve státních školách, působení v armádě a věznicích atd.). Těmto církvím a náboženským společnostem pak byly poskytovány i státní příspěvky určené především na platy duchovních podle zákona o hospodářském zabezpečení církví z roku 1949. Naopak pro malá nebo nově vzniklá náboženská společenství představoval zákon č. 308/1991 Sb. velkou překážku, neboť pro uznání státem (registraci) bylo nezbytné, aby se k církvi a náboženské společnosti hlásilo nejméně 10 000 zletilých osob, které mají trvalý pobyt na území České republiky. Církevní zákon, který nabyl účinnosti na začátku roku 2002, na jedné straně zmírnil početní census potřebný k registraci církve a náboženské společnosti, na druhé straně však ve své snaze o obsáhlejší a detailnější regulaci způsobil řadu nejen výkladových obtíží. To mělo mimo jiné za následek, že církevní zákon byl již dvakrát přezkoumáván Ústavním soudem (Pl. ÚS 6/02 a Pl. ÚS 2/06).

Církevní zákon byl za dobu své existence celkem jedenáctkrát novelizován. Zásadní změnu v nastavených vztazích státu a církví a náboženských společností však tyto novelizace nepřinesly. Takovou změnu naopak znamenal zákon o majetkovém vyrovnání, který řeší restituci historického církevního majetku, a zároveň zakotvuje budoucí finanční nezávislost církví a náboženských společností na státu. Po vyplacení splátek finanční náhrady rozvržených do časového období 30 let mají být církve a náboženské společnosti již hospodářsky soběstačné, což je v historii českých zemí zcela nový moment, neboť většina „velkých“ církví byla vždy zčásti na veřejné moci finančně závislá. Atmosféra při přijímání zákona o majetkovém vyrovnání stejně jako reakce na problematiku islámu v poslední době jasně demonstrují, že pro českou společnost zůstává náboženství a jeho uchopení právním řádem podstatným a velmi citlivým tématem.

Církevní zákon v sobě nese určité napětí. To je dáno na jedné straně ústavněprávními garancemi svobody projevu náboženského vyznání a autonomie náboženských společenství (srov. čl. 16 Listiny), která mají být přiznávána nediskriminačním způsobem všem církvím a náboženským společnostem, a na straně druhé obavou z negativního působení nebezpečných sekt. Toto napětí je zřejmě důvodem toho, že církevní zákon mnohdy zakrývá skutečnou povahu některých institutů. Příkladem je samotná registrace církve a náboženské společnosti, kdy pojem „registrace“ ukrývá v podstatě schvalovací řízení, ve kterém probíhá důkladné zkoumání učení a činnosti dotčené církve a náboženské společnosti.

Církevní zákon není z legislativního pohledu zcela vydařený. Obsahuje řadu míst s obtížnou interpretací, která musí být do značné míry utvářena praxí Ministerstva kultury. Pomocí této praxe se však zejména v poslední době podařilo vytvořit pro církve a náboženské společnosti stabilní a předvídatelné právní prostředí. Komentář proto na mnoha místech vychází právě z výkladu, který Ministerstvo kultury standardně aplikuje, byť neopomíná upozornit na jeho případné nedostatky. Komentář se snaží být především praktickou pomůckou při výkladu a aplikaci církevního zákona, nemá ambici být učebnicí konfesního práva nebo odbornou monografií na toto téma. Zásadně proto pracuje s pojmy, které církevní zákon používá, byť je to mnohdy přinejmenším kostrbaté (např. „církev a náboženská společnost“ nebo „evidovaná právnická osoba“). Velkým inspiračním zdrojem byl bezesporu historicky první komentář církevního zákona z pera JUDr. Jakuba Kříže, Ph.D., v současnosti ředitele Centra konfesního práva na vysoké škole CEVRO. Z dalších zdrojů je nutno zmínit zejména monografii Církve a náboženské společnosti – správněprávní aspekty jejich vzniku a činnosti autorky JUDr. Lucie Madleňákové, Ph.D., z Univerzity Palackého, která problematiku konfesního práva obohatila o dosud spíše opomíjený pohled správního práva. Výsledná podoba komentáře je pak podstatně ovlivněna připomínkami pracovníků z Ministerstva kultury, za něž děkuji jmenovitě JUDr. Lence Houdkové, vedoucí oddělení registrací odboru církví, JUDr. Renatě Peškové, vedoucí legislativního oddělení odboru legislativního a právního, JUDr. Martinu Zídkovi, řediteli památkové inspekce, a Mgr. Jiřímu Ambrožovi z odboru církví. Neocenitelnými radami a podněty ke komentáři přispěl rovněž přední český odborník na konfesní a ústavní právo Mgr. Petr Jäger, Ph.D., v současnosti náměstek pro řízení sekce mezinárodní a ústavněprávní Ministerstva spravedlnosti. V neposlední řadě musím za trpělivost a podporu poděkovat své rodině.

ZÁKON

č. 3/2002 Sb.

ze dne 27. listopadu 2001

O SVOBODĚ NÁBOŽENSKÉHO VYZNÁNÍ A POSTAVENÍ CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ A O ZMĚNĚ NĚKTERÝCH ZÁKONŮ

(ZÁKON O CÍRKVÍCH A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTECH)

Změna: 4/2003 Sb., 562/2004 Sb., 495/2005 Sb., 296/2007 Sb., 129/2008 Sb., 41/2009 Sb., 227/2009 Sb., 420/2011 Sb., 375/2011 Sb., 428/2012 Sb., 303/2013 Sb.

Parlament se usnesl na tomto zákoně České republiky:

ČÁST PRVNÍ

SVOBODA NÁBOŽENSKÉHO VYZNÁNÍ A POSTAVENÍ CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ

HLAVA I

ÚVODNÍ USTANOVENÍ

§ 1

Předmět úpravy

Tento zákon upravuje

a) postavení církví a náboženských společností,

b) vedení veřejně přístupných seznamů registrovaných církví a náboženských společností, svazů církví a náboženských společností a právnických osob založených registrovanou církví a náboženskou společností a evidovaných podle tohoto zákona (dále jen „evidovaná právnická osoba“),

c) působnost Ministerstva kultury (dále jen „ministerstvo“) ve věcech církví a náboženských společností.

K § 1

1. Ustanovení vymezuje předmět úpravy církevního zákona. Toto vymezení ne zcela koresponduje s názvem církevního zákona, ve kterém je na prvním místě uvedena svoboda náboženského vyznání a teprve na druhém místě postavení církví a náboženských společností. Vymezení předmětu úpravy však odpovídá obsahu církevního zákona, který se individuálními právy zabývá pouze v § 2.

2. Listina a mezinárodní smlouvy o lidských právech a svobodách rozlišují v oblasti náboženství dvě základní práva – právo na svobodu náboženského vyznání a právo svobodně projevovat své náboženství. Zatímco právo na svobodu náboženského vyznání představuje interní rozměr člověka realizující se v jeho myšlení, a nemůže tak být omezeno, právo na svobodu projevu náboženství, které zahrnuje externí manifestace náboženského přesvědčení, omezeno být může. Obě tyto sféry, vnitřní a vnější, jsou však zároveň vzájemně neoddělitelné (srov. Wagnerová a kol., 2012, s. 394–421).

K písm. a)

3. Církevní zákon je základním statusovým předpisem pro církve a náboženské společnosti. Z religionistického hlediska je pojem „církev“ spjatý s křesťanstvím, pojem „náboženská společnost“ je pak tradičně spojován s nekřesťanskými náboženstvími. Církevní zákon se však religionistické definici vyhýbá a situaci řeší zakotvením jednotného pojmu „církev a náboženská společnost“ a používáním spojky „a“ místo spojek „a“ a „nebo“, které se užívaly v zák. č. 308/1991 Sb. [ovšem není zcela důsledný, viz § 5 písm. f) a § 15 odst. 4 církevního zákona]. Podle důvodové zprávy byl inspirací pojem „politická strana a politické hnutí“ v zákoně o politických stranách a hnutích. Z pojmu „církev a náboženská společnost“ se pak při aplikaci církevního zákona měl u konkrétního subjektu myslet ten z nich, o který při aplikaci konkrétně jde. To by však pro státní moc představovalo nutnost hodnotit věrouku a na základě takového zhodnocení ji označit ji buď za křesťanskou (tj. církev), či nekřesťanskou (tj. náboženskou společnost). To je velmi problematické i s ohledem na vlastní sebeidentifikaci náboženského společenství (např. Svědkové Jehovovi sami sebe chápou jako náboženskou společnost, nikoli jako církev). Výsledkem je, že Ministerstvo kultury užívá pouze jednotné označení „církev a náboženská společnost“ bez ohledu na věrouku či sebepojetí, církví a náboženskou společností je tudíž Církev římskokatolická, stejně jako Ústředí muslimských obcí. Bohužel důsledné použití spojky „a“ není aplikováno v celém právním řádu ČR (např. § 657 odst. 2 obč. zák., § 316 odst. 4 písm. g) zák. č. 262/2006 Sb., zákoníku práce, či § 33 odst. 4 zák. č. 111/1998 Sb., o vysokých školách) a i pro veřejnost bývá matoucí.

4. Postavení církví a náboženských společností není upraveno pouze církevním zákonem. Zásadní pozici má Listina, zejména čl. 16, který garantuje vnitřní autonomii církví a náboženských společností, jejich nezávislost na státu (čl. 16 odst. 2 Listiny) a zároveň stanoví meze těchto práv (čl. 16 odst. 4 Listiny). Církevní zákon lze pokládat za provedení těchto ustanovení. Dalšími prameny jsou mezinárodní úmluvy o lidských právech, které ve svých ustanoveních zaručují svobodu projevu náboženství a víry, včetně jeho kolektivního aspektu (právo projevovat náboženství a víry společně s jinými) – čl. 18 Mezinárodního paktu o občanských a politických právech, čl. 9 Úmluvy, čl. 30 Úmluvy o právech dítěte, čl. 6 Deklarace o odstranění všech forem nesnášenlivosti a diskriminace založených na náboženství či víře.

5. Definičním znakem pojmu „církev a náboženská společnost“ není právní osobnost. Některé z existujících církví a náboženských společností proto nemají právní osobnost, jejich postavení církevní zákon reguluje pouze v § 4 a § 5. I když církevní zákon v § 6 odst. 1 uvádí, že církev a náboženská společnost se stává právnickou osobou registrací podle tohoto zákona, právní řád nezamezuje tomu, aby si církve a náboženské společnosti zvolily právní formu upravenou jiným zákonem. Typicky může připadat v úvahu spolek upravený v občanském zákoníku [do zrušení zák. č. 83/1990 Sb. bylo založení církve a náboženské společnosti jako občanského sdružení pokládáno za zakázané – § 1 odst. 3 písm. c) zák. č. 83/1990 Sb., v praxi však k takovému zakládání docházelo (srov. blíže Kříž, 2011)]. Postavení církví a náboženských společností působících v jiné právní formě než registrovaná církev a náboženská společnost není církevním zákonem regulováno (snad s výjimkou § 5). Materie církevního zákona se v drtivé většině zabývá pouze těmi církvemi a náboženskými společnostmi, které chtějí být podle církevního zákona registrovány nebo již registrovány jsou.

6. Církevní zákon je do značné míry komplexní právní úpravou. Přesto se v některých situacích subsidiárně uplatní obecná úprava právnických osob v občanském zákoníku. Může se jednat o záměr, viz § 23 církevního zákona, který odkazuje na obecnou úpravu likvidace, dnes v občanském zákoníku, nebo pouze o nereflektování nových institutů soukromého práva (např. absence jakékoliv zmínky o opatrovnictví právnické osoby).

7. Postavení církví a náboženských společností se týká zákon o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi. Registrované církve a náboženské společnosti a právnické osoby zřízené nebo založené jako jejich součásti jsou oprávněnými osobami v oblasti naturální restituce [§ 3 písm. a) a b) zák. o majetkovém vyrovnání]. Dále jsou 17 vyjmenovaným registrovaným církvím a náboženským společnostem (viz § 15 odst. 2 zák. o majetkovém vyrovnání) v rámci finančního vypořádání se státem poskytovány finanční prostředky ze státního rozpočtu (finanční náhrada rozložená do 30 ročních splátek se poskytuje 16 registrovaným církvím a náboženským společnostem, příspěvek na podporu činnosti pak všem 17, tj. včetně Bratrské jednoty baptistů, která finanční náhradu odmítla).

8. Postavení církví a náboženských společností, kterým bylo přiznáno oprávnění k výkonu zvláštních práv, je regulováno dalšími právními předpisy, které výkon zvláštních práv podle § 7 odst. 1 písm. a) až d) církevního zákona regulují. Jedná se např. o zákon o výkonu trestu odnětí svobody, zákon o výkonu vazby, zákon o výkonu zabezpečovací detence (regulace duchovenské služby v místech, kde se vykonává vazba, trest odnětí svobody, zabezpečovací detence a ochranné léčení), školský zákon (výuka náboženství, církevní školy), občanský zákoník (regulace církevního sňatku). Množství dalších právních předpisů pak upravuje postavení registrovaných církví a náboženských společností v daňové oblasti (kde je jim přiznána v zásadě stejná pozice jako jiným nestátním neziskovým organizacím), v oblasti pohřebnictví, porážení zvířat atd.

K písm. b)

9. Ministerstvo kultury podle zákona vede 3 rejstříky – Rejstřík registrovaných církví a náboženských společností, Rejstřík svazů církví a náboženských společností a Rejstřík evidovaných právnických osob. Ačkoliv se nejedná o veřejné rejstříky podle zákona o veřejných rejstřících, jsou i tyto rejstříky vedené Ministerstvem kultury veřejnými rejstříky právnických osob ve smyslu § 120 obč. zák. Zásady pro vedení rejstříků a jejich obsah jsou pak upraveny v § 17–20 církevního zákona, které mají jako lex specialis přednost před ustanoveními občanského zákoníku o veřejných rejstřících. Podrobnosti o vedení rejstříků a poskytování informací o údajích v nich obsažených jsou pak podrobně upraveny v prováděcí vyhlášce č. 232/2002 Sb.

10. V tomto ustanovení se poměrně nešikovně zavádí legislativní zkratka „evidovaná právnická osoba“ pro právnickou osobu založenou registrovanou církví a náboženskou společností a evidovanou podle církevního zákona. Jelikož je užití legislativní zkratky vázáno pouze na předpis, ve kterém je zavedena, bylo by vhodnější definovat evidovanou právnickou osobu jako pojem. To by usnadnilo označování této právní formy v ostatních předpisech, které dnes musí tuto právní formu identifikovat za jejím popisem [např. právnická osoba evidovaná podle zákona upravujícího postavení církví a náboženských společností – § 9 odst. 3 písm. a) zák. o účetnictví].

K písm. c)

11. Podle § 8 zák. č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky, je Ministerstvo kultury ústředním orgánem státní správy pro věci církví a náboženských společností. Výkon státní správy v této oblasti je centralizován, nestátním subjektům nejsou svěřeny žádné pravomoci, a koncentrován, zákon upravuje pouze působnost Ministerstva kultury. Církevní zákon tuto působnost dále specifikuje. Dalšími právními předpisy, které upravují působnost Ministerstva kultury v oblasti církví a náboženských společností, jsou prováděcí vyhláška č. 232/2002 Sb. a zákon o majetkovém vyrovnání.

Související ustanovení:

§ 3 písm. a) – vymezení církve a náboženské společnosti, § 17–20 – rejstříky církevních subjektů, § 23 – postup podle zvláštních právních předpisů

Související předpisy:

čl. 16 Listiny, – § 8 zák. č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky

Literatura:

WAGNEROVÁ, E., ŠIMÍČEK, V., LANGÁŠEK, T., POSPÍŠIL, I. a kol. Listina základních práv a svobod. Komentář. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012, s. 370–417.

KŘÍŽ, J. Zákon o církvích a náboženských společnostech. Komentář. Praha: C. H. Beck, 2011.

§ 2

Svoboda náboženského vyznání

(1) Svoboda myšlení, svědomí a náboženského vyznání je zaručena. Každý má právo svobodně projevovat své náboženství nebo víru buď sám nebo společně s jinými, soukromě nebo veřejně, bohoslužbou, vyučováním, náboženskými úkony nebo zachováváním obřadu. Každý má právo změnit své náboženství nebo víru anebo být bez náboženského vyznání.

(2) Právo nezletilých dětí na svobodu náboženského vyznání nebo být bez vyznání je zaručeno.1) Zákonní zástupci nezletilých dětí mohou výkon tohoto práva usměrňovat způsobem odpovídajícím rozvíjejícím se schopnostem nezletilých dětí.

(3) Nikdo nesmí být nucen ke vstupu do církve a náboženské společnosti ani k vystoupení z ní, k účasti nebo neúčasti na náboženských úkonech či úkonech církve a náboženské společnosti.

(4) Každý má právo volit si duchovní nebo řeholní stav a rozhodovat se pro život v komunitách, řádech a podobných společenstvích.

(5) Nikdo nesmí být omezen na svých právech proto, že se hlásí k církvi a náboženské společnosti, že se účastní její činnosti nebo že ji podporuje, anebo je bez vyznání.

1) Úmluva o právech dítěte, vyhlášená pod č. 104/1991 Sb.

K § 2

1. Komentované ustanovení podle důvodové zprávy přebírá některá ustanovení Listiny v otázce úpravy svobody vyznání a do církevního zákona bylo zařazeno na základě požadavku církví a náboženských společností, které takové opakování považovaly za posílení své právní jistoty. Ve skutečnosti se však jedná o kompilaci více zdrojů, kromě Listiny i Úmluvy o právech dítěte. Komentované ustanovení má rovněž širší záběr než jen svobodu vyznání, v odstavci 1 zaručuje i svobodu myšlení a svědomí, které nejsou nutně spojeny s náboženstvím a vírou.

2. Jedná se o jediné ustanovení církevního zákona, které výslovně pojednává o svobodě náboženské víry ve smyslu individuálních práv fyzických osob. Ustanovení nemá jen deklaratorní význam, ochrana individuální náboženské svobody je důležitým vodítkem pro intepretaci a aplikaci celého církevního zákona. Jak uvádí Evropský soud pro lidská práva „svoboda myšlení, svědomí a náboženského vyznání tvoří jeden z pilířů ‚demokratické společnosti‘ ve smyslu Úmluvy. Tato svoboda je ve svém náboženském rozměru jedním z nezbytných prvků, které formují identitu věřících a jejich pojetí života, ale slouží také ateistům, agnostikům, skeptikům či lhostejným. Závisí na ní pluralismus, neoddělitelný od demokratické společnosti, jež byla draze vybojována v průběhu staletí. Tato svoboda zahrnuje mj. právo mít či nemít náboženské přesvědčení a právo své přesvědčení projevovat či neprojevovat“ (srov. Kokkinakis proti Řecku).

3. Svoboda myšlení, svědomí a náboženského vyznání má přirozenoprávní povahu a vztahuje se na všechny lidi, nejen na občany České republiky a nejen na členy církví a náboženských společností. Je povinností státu nejen tyto svobody tolerovat, ale i pozitivně zaručit svými předpisy a činností (Pavlíček, 1999).

4. Porušení zásad uvedených v § 2 církevního zákona ze strany církve a náboženské společnosti by dle intenzity mohlo znamenat i rozpor s § 5 církevního zákona, což by mělo za následek zamítnutí registrace církve a náboženské společnosti podle § 14 odst. 3 církevního zákona nebo zrušení registrace podle § 22 odst. 1 písm. c) církevního zákona.

K odst. 1

5. Komentované ustanovení přebírá formulace obsažené v čl. 15 odst. 1 a čl. 16 odst. 1 Listiny. První a třetí věta cituje čl. 15 odst. 1 Listiny, který je garancí interního rozměru vyznávání náboženství, který je neomezitelný. Jelikož zde došlo k doslovnému opisu Listiny, chrání se nejen svoboda náboženského vyznání, ale i svoboda myšlení a svědomí, které náboženskou rovinu přesahují. Druhá věta pak cituje čl. 16 odst. 1 Listiny zaručující externí rozměr vyznávání náboženství, který může být v mezích stanovených v čl. 16 odst. 4 Listiny omezen. Ačkoliv Listina interní a externí rozměr vyznávání náboženské víry upravuje samostatně ve dvou článcích (na rozdíl od čl. 9 odst. 1 Úmluvy a čl. 18 odst. 1 Mezinárodního paktu o občanských a politických právech), oba rozměry tvoří jeden integrální celek náboženské svobody. Vztah mezi čl. 15 a čl. 16 Listiny lze chápat jako vztah obecného a zvláštního, tj. čl. 16 odst. 1 až 3 Listiny upravuje ty složky náboženské svobody, které mohou být za podmínek v čl. 16 odst. 4 Listiny omezeny (podobně lze chápat vztah mezi svobodou myšlení chráněnou také v čl. 15 odst. 1 Listiny a svobodou projevu, která může být podle čl. 17 odst. 4 Listiny omezena).

6. Míra intenzity porušení některé vnější složky náboženské svobody tak může dosáhnout takové míry, že narušuje samotnou podstatu náboženské svobody (Wagnerová a kol., 2012). Omezení náboženské svobody na forum internum je nepostačující, neboť již pojmovým znakem náboženské svobody je právo každého projevovat své náboženské vyznání navenek (srov. Pl. ÚS 6/02, část IV.). Komentovaná práva nabývají reálné hodnoty jen tehdy, jestliže je možné tato práva i veřejně, tj. navenek identifikovatelným způsobem projevit (srov. nález Pl. ÚS 18/98). Ačkoli náboženská svoboda se týká na prvním místě vnitřního svědomí, implikuje navíc i svobodu „projevovat náboženské vyznání“, včetně práva pokusit se přesvědčit svého bližního, například „vyučováním“ (srov. Larissis a další proti Řecku).

7. Mnohdy bývá obtížné rozlišit, kdy je který rozměr náboženské svobody dotčen. Na druhé straně je identifikace obou rozměrů velmi podstatná pro aplikaci omezující klauzule v čl. 16 odst. 4 Listiny. Obtíže při rozlišování se projevují i v judikatuře. V případu Buscarini proti San Marinu Evropský soud pro lidská práva rozhodl, že uložení povinnosti složit přísahu s odvoláním na Evangelium jako podmínky pro výkonu mandátu poslance parlamentu nelze považovat za „nezbytné v demokratické společnosti“. Soud zde aplikoval druhý odstavce čl. 9 Úmluvy, napadenou povinnost tudíž považoval za omezení vnějšího rozměru náboženské svobody, v daném případě svobody neprojevovat náboženství, nikoli vnitřního rozměru. Soud ostatně v odůvodnění zmiňuje tři standardní kritéria pro testování, zda je opatření v souladu s čl. 9 odst. 2 Úmluvy (1. opatření má zákonný podklad, 2. opatření sleduje legitimní cíl, 3. opatření je nezbytné v demokratické společnosti), přičemž třetí kritérium právě podle Evropského soudu pro lidská práva nebylo v případu Buscarini naplněno.

8. V případu Alexandridis proti Řecku Evropský soud pro lidská práva posuzoval přípustnost toho, že stěžovatel byl nucen uvést, že není ortodoxní křesťan, aby mohl složit necírkevní advokátní slib. I když i zde soud uvádí, že došlo k zásahu do svobody neprojevovat své náboženské přesvědčení, standardní testování z hlediska výše zmíněných tří kritérií neprovedl, z čehož by vyplývalo, že se jednalo (i) o zásah do vnitřního rozměru náboženské svobody. V podobném případu Dimitras a ostatní proti Řecku z roku 2013 však Evropský soud pro lidská práva opět testování provedl a označil povinnost svědků odhalit náboženské přesvědčení za účelem vyhnout se církevní přísaze v trestním řízení za porušení čl. 9 Úmluvy, jelikož takový zásah nebyl ani opodstatněný, ani přiměřený cíli, který sledoval.

9. Komentované ustanovení uvádí stejně jako Listina a Úmluva jako formy projevu náboženství a víry bohoslužbu, vyučování, náboženské úkony nebo zachovávání obřadu. Deklarace o odstranění všech forem nesnášenlivosti a diskriminace založených na náboženství a víře v čl. 6 používá širší, ale i tak demonstrativní výčet, kde je zahrnut svobodný výkon kultu a shromažďování, právo zřizovat a udržovat místa pro tyto účely, svoboda vytvářet a udržovat vhodné charitativní nebo humanitární instituce, svoboda vytvářet, získávat a používat náboženské předměty a materiály, svoboda psát, tisknout a rozšiřovat publikace o těchto tématech, svoboda vyučovat náboženství, svoboda žádat a přijímat dobrovolné příspěvky, svoboda školit a určovat vhodné vedoucí představitele, svoboda dodržovat dny klidu a oslavovat svátky a svoboda navazovat a udržovat spojení s ostatními na národní a mezinárodní úrovni. Ani tento širší výčet projevů náboženství a víry nelze považovat za vyčerpávající. Na druhou stranu ne každé jednání motivované nebo ovlivněné náboženstvím či vírou lze považovat za chráněný projev náboženství. V rozhodnutí ve věci Arrowsmith proti Velké Británii z roku 1978 Evropský soud pro lidská práva uplatnil kritéria k identifikaci chráněného projevu náboženství. Má se jednat o takové jednání, které je k praktikování náboženství nezbytné, nikoli o jednání, které je toliko inspirované náboženskými motivy nebo vírou (v konkrétním případě Evropský soud pro lidská práva odmítl uznat za projev pacifistického přesvědčení rozdávání letáků naléhajících na vojáky, aby neodcházeli do Severního Irska). Tento objektivní přístup však není pravidlem, zvláště v nedávné judikatuře Evropský soud pro lidská práva ohledně užívání náboženských symbolů (muslimské šátky, nikáby, nošení křížků) testování neprovádí a tato jednání se automaticky za projevy náboženství a víry považují (srov. blíže Smolková, 2013).

10. Právo svobodně projevovat své náboženství nebo víru společně s jinými zahrnuje i právo sdružovat se v církvích a náboženských společnostech. Církevní zákon sám upravuje v § 5 meze kolektivního projevu náboženství nebo víry v rámci sdružení osob v církvi a náboženské společnosti. Individuální projevy náboženství a víry však církevní zákon nereguluje. Takovou regulaci lze nalézt v jiných právních předpisech, bezpochyby jsou omezeny takové projevy, které by byly trestným činem (např. § 356 Podněcování k nenávisti vůči skupině osob nebo k omezování jejich práv a svobod, § 194 Dvojí manželství v případě islámu a některých mormonských denominací, § 187 Pohlavní zneužití v případě některých sekt, § 176 Omezování svobody vyznání), případně přestupkem.

11. Náboženskou svobodu je nutno chápat i jako svobodu nebýt vystaven působení náboženství, tj. jak určité náboženské víry, tak náboženství vůbec. Tuto „negativní náboženskou svobodu“ však nelze chápat absolutně, podstatná je zde intenzita působení. K esenciálním projevům řady náboženství patří jeho šíření a přesvědčování dalších osob, které je chráněno (naproti tomu některá náboženství proselytismus neuznávají a za své příslušníky uznávají pouze osoby, které se do něj „narodí“). Jako projev náboženské víry podléhá i proselytismus omezující klauzuli stanovené v čl. 16 odst. 4 Listiny. Stejné hranice jsou stanoveny i v čl. 9 odst. 2 Úmluvy. V případu Kokkonakis proti Řecku se Evropský soud pro lidská práva zabýval odlišením přípustného a nepřípustného proselytismu, kdy za nepřípustné praktiky označil např. nabízení materiálních či sociálních výhod za přechod k jiné církvi, vyvíjení nevhodného tlaku na osoby v tísni, použití násilí či „vymývání mozku“. Naopak v této kauze řešená misijní metoda příslušníka Svědků Jehovových spočívající v návštěvě a rozhovoru nebyla soudem uznána za nepřípustnou.

12. V případu Larrissis proti Řecku Evropský soud pro lidská práva řešil proselytismus uplatňovaný vůči podřízeným vojákům a seznal, že v takovém případě se může jednat o naléhání nebo nadměrný nátlak spojený se zneužíváním moci. V rozhodnutí ve věci Dahlab Evropský soud pro lidská práva uznal, že proselytizační efekt může mít i pasivní symbol, v daném případě hidžáb nošený učitelkou vyučující malé děti (4–8 let), a to právě s ohledem na nízký věk žáků, který znamená jejich snadnou ovlivnitelnost. Zákaz jeho nošení uplatněný vůči učitelce byl proto shledán opodstatněným. Naproti tomu ve věci Lautsi proti Itálii Evropský soud pro lidská práva neshledal v jiném pasivním symbolu, tj. krucifixu umístněném ve třídách státních škol, porušení Úmluvy, mj. s odůvodněním, že nemá srovnatelný vliv na žáky jako výuka nebo účast na náboženských aktivitách.

13. Otázka užívání náboženských symbolů na veřejnosti není v českém právním řádu na rozdíl od jiných evropských zemí zatím řešena. Za výjimku lze považovat § 7 odst. 4 zák. č. 84/1990 Sb., o právu shromažďovacím, podle kterého účastníci shromáždění nesmějí mít obličej zakrytý způsobem ztěžujícím nebo znemožňujícím jejich identifikaci. To samozřejmě omezuje nošení burek či nikábů. V České republice zatím chybí judikatura k této problematice, inspirovat se však lze závěry Evropského soudu pro lidská práva a soudů západoevropských zemí, kde je tato otázka velmi živá. V některých zemích (Francie, Belgie) se přistoupilo k přímým zákonným zákazům nošení oděvů zakrývajících obličej na veřejných místech. Francouzský zákaz byl projednáván Evropským soudem pro lidská práva a nebyl shledán v rozporu s čl. 9 Úmluvy především z důvodu, že zachování minimálních požadavků kladených na způsob života společnosti je legitimním cílem pro ochranu práv a svobod jiných. Zákaz dle Evropského soudu pro lidská práva spadá pod opatření nezbytná v demokratické společnosti, tudíž zákaz neporušuje ani právo na soukromí, ani svobodu vyznání. Soud se přiklonil k argumentaci Francie a legitimizoval její snahu zachovat tzv. základní pravidla soužití ve společnosti – koncept „living together“ (srov. S. A. S. proti Francii). Za legitimní a přiměřené bylo Evropským soudem pro lidská práva uznáno omezení práva užít náboženský symbol (konkrétně nošení křížku) z důvodu ochrany bezpečnosti a zdraví pacientů v případu paní Chaplin, která pracovala jako zdravotní sestra na geriatrickém oddělení nemocnice. Nemocnice požadovala odložení křížku kvůli prevenci infekce a možných zranění při manipulaci s pacienty (srov. Eweida a ostatní proti Spojenému království). Naopak dodržování dress codu (konkrétně zaměstnavatelem předepsaného stejnokroje) za legitimní důvod pro zákaz nošení kříže na krku uznáno nebylo. Snaha společnosti udržet si korporátní identitu a vystupovat neutrálně ve vztahu k veřejnosti dle Evropského soud pro lidská práva nepřeváží nad právem zaměstnance projevit své náboženské vyznání navenek prostřednictvím náboženského symbolu (srov. Eweida a ostatní proti Spojenému království).

14. V České republice se problematika užívání náboženských symbolů objevila s případem somálské dívky a jejího vynuceného odchodu ze studia na střední zdravotnické škole kvůli zákazu nosit muslimský šátek. Situaci se na základě její stížnosti zabývala veřejná ochránkyně práv. Ta shledala, že dodržování společenského chování, jímž byl odůvodněn zákaz všech pokrývek hlavy ve školním řádu, není legitimním cílem ve smyslu čl. 9 odst. 2 a čl. 16 odst. 4 Listiny a zakládá nepřímou diskriminaci z důvodu náboženského vyznání podle čl. 3 odst. 1 antidiskriminačního zákona. V oblasti tělesné výchovy a nácviku odborných dovedností existuje sice legitimní cíl zákazu, tj. ochrana bezpečnosti a zdraví studentů, plošný zákaz pokrývek hlavy však není přiměřeným a nezbytným prostředkem, je možné přijmout alternativní řešení, např. ve formě sportovních muslimských šátků. Nezbytnost a přiměřenost však veřejná ochránkyně práv konstatovala u omezení nošení muslimského šátku v případech, kdy je s výkonem praxe spojena povinnost použít osobní ochranné prostředky a v souladu s vyhláškou Ministerstva zdravotnictví č. 306/2012 Sb., o podmínkách předcházení vzniku a šíření infekčních onemocnění a o hygienických požadavcích na provoz zdravotnických zařízení a ústavů sociální péče, je nutné, aby zaměstnanci měli hlavu chráněnou čepicí (zpráva veřejné ochránkyně práv o šetření ve věci zákazu nošení pokrývek hlavy ve střední zdravotnické škole ze dne 2. července 2014).

15. Po vzoru Listiny, Úmluvy a Mezinárodního paktu o občanských a politických právech církevní zákon výslovně uvádí jako složku svobody vyznání právo změnit své náboženství nebo víru anebo být bez náboženského vyznání. Z toho v první řadě vyplývá závazek státu, že nikdo nesmí být veřejnou mocí za svou konverzi postihován (na rozdíl od států aplikujících islámské právo v této oblasti, které konverze muslimů zakazuje a trestá).

16. Změna náboženství nebo víry se samozřejmě může omezit na vnitřní sféru, pak je prakticky nezjistitelná. Může však mít i vnější projev, typicky vstup a vystoupení z církve a náboženské společnosti. Na druhé straně církve a náboženské společnosti mají právo si autonomně regulovat podmínky přijetí a vystoupení, např. povinnost podstoupit formální proceduru (křest), a nemají povinnost přijmout každého, kdo o to požádá (Kříž, 2011). Problematická by však mohla být taková úprava vztahů mezi církví a náboženskou společností a jejími členy, která by vystoupení postihovala, například smluvní pokutou.

17. Česká republika členství v církvích a náboženských společnostech neeviduje. To se vztahuje i na podpisové archy povinně předkládané k registraci církve a náboženské společnosti a k žádosti o přiznání oprávnění k výkonu zvláštních práv. Podpisy osob hlásících se k dané církvi a náboženské společnosti, které jsou uvedeny na podpisových arších, jsou sice Ministerstvem kultury ověřovány, ale není tvořen žádný seznam členů církve a náboženské společnosti. Podpisové archy mají význam pro správní řízení o registraci, resp. pro přiznání oprávnění k výkonu zvláštních práv, ale pro osoby v nich uvedené z toho neplynou žádná práva ani povinnosti. Po dokončení správního řízení jsou podpisové archy ukládány do neveřejné části Rejstříku registrovaných církví a náboženských společností. Údaj o náboženství a filozofickém přesvědčení je z hlediska ochrany osobních údajů považován za citlivý údaj [§ 4 písm. b) zák. o ochraně os. údajů], jehož zpracování podléhá přísnější ochraně (§ 9 zák. o ochraně os. údajů). Při sčítání lidu v roce 2011 platilo, že uvedení údaje o náboženské víře je nepovinné.

K odst. 2

18. Ustanovení vychází z čl. 14 Úmluvy o právech dítěte. Garantuje jednak svobodu náboženského vyznání nezletilých dětí a svobodu být bez vyznání a jednak i práva zákonných zástupců usměrňovat dítě při výkonu tohoto práva způsobem, který odpovídá jeho rozvíjejícím se schopnostem.

19. Úmluva o právech dítěte v čl. 1 definuje dítě jako lidskou bytost mladší osmnácti let, pokud podle právního řádu, jenž se na dítě vztahuje, není zletilosti dosaženo dříve. Občanský zákoník v § 30 odst. 1 upravuje nezletilost tak, že se nabývá dovršením osmnáctého roku věku. Svéprávnost však může být nabyta i nezletilcem, a to buď uzavřením manželství, nebo přiznáním svéprávnosti (§ 30 odst. 2 obč. zák.). Nabytím svéprávností tak podle občanského zákoníku člověk přestává být dítětem (blíže Švestka, Dvořák, Fiala a kol., 2014).

20. Zákonnými zástupci jsou v první řadě rodiče. Soubor práv a povinností rodičů vůči dětem označuje občanský zákoník jako rodičovskou odpovědnost, která vzniká narozením dítěte a zaniká, jakmile dítě nabude plné svéprávnosti (§ 858 obč. zák.). Rodičovská odpovědnost spočívá v péči o dítě, mj. o jeho tělesný, citový, rozumový a mravní vývoj, a rovněž v zajišťování jeho výchovy a vzdělání. Ve všech těchto aspektech se může projevovat právo rodičů usměrňovat dítě v otázkách náboženství. Čl. 14 odst. 1 Úmluvy o právech dítěte garantuje nezletilým dětem nejen svobodu náboženství, ale i svobodu myšlení a svědomí (je trochu s podivem, že církevní zákon v § 2 odst. 1 svobodu myšlení a svědomí zaručuje, u nezletilých dětí ji však pomíjí). Čl. 14 odst. 2 Úmluvy o právech dítěte pak konstatuje nejen právo rodičů a zákonných zástupců usměrňovat dítě při výkonu jeho práva způsobem, který odpovídá jeho rozvíjejícím se schopnostem, ale i jejich povinnost tak činit. Není zřejmé, co zákonodárce vedlo k tomu, že tuto povinnost pominul, ačkoliv vztahy mezi rodiči a dítětem jsou zahrnutím jak práv, tak povinností charakteristické. Znění Úmluvy o právech dítěte lépe vystihuje, že péče a výchova ze strany rodičů jsou především právem dítěte a rodiče je musí vykonávat v jeho prospěch. To platí i v oblasti víry a náboženství.

21. Výchova dětí rodiči v určitém náboženském přesvědčení se v praxi může dostávat do konfliktu se státem zajišťovaným vzděláváním. Dodatkový protokol k Úmluvě v čl. 2 stanoví, že při výkonu jakýchkoli funkcí v oblasti výchovy a výuky, které stát vykonává, bude respektovat právo rodičů zajišťovat tuto výchovu a vzdělání ve shodě s jejich vlastním náboženským a filozofickým přesvědčením.

22. Evropský soud pro lidská práva ve věci Folger proti Norsku dovodil, že předmětný článek ukládá státu povinnost respektovat přesvědčení rodičů, ať už náboženské, nebo filozofické, a to v celém vyučovacím programu, přičemž sloveso „respektovat“ znamená více než „uznávat“ či „brát v potaz“. Slovo „přesvědčení“ pak není synonymem slov „názory“ či „myšlenky“, ale označuje takové nahlížení na svět, jež má určitou míru přesvědčivosti, vážnosti, soudržnosti a důležitosti. Podle Evropského soudu pro lidská práva předmětný článek nezakazuje státům, aby vyučováním či vzděláváním šířily informace či znalosti mající přímo či nepřímo náboženskou či filozofickou povahu, přičemž rodičům nesvědčí automaticky právo bránit zahrnutí takového předmětu do školních osnov. Na druhé straně však z druhé věty tohoto článku plyne povinnost státu zajistit, aby u předmětů zahrnutých do osnov bylo zaručeno, že dané informace či znalosti jsou poskytovány objektivním, kritickým a pluralistickým způsobem. Stát nesmí provádět jakousi indoktrinaci, jež by mohla být v rozporu s náboženským a filozofickým přesvědčením rodičů.

23. V případu Folger Evropský soud pro lidská práva posuzoval vyučování předmětu „Křesťanství, víra a filozofie“ v Norsku. Shledal, že není problém v samotném faktu, že předmět zahrnuje převážně křesťanské náboženství a morálku, ale v kombinaci této skutečnosti s nemožností dosáhnout úplného osvobození z tohoto předmětu. Podobný případ se týkal i vyučování předmětu „Náboženská kultura a etika“ v tureckých školách (Hasan a Eylem Zengin proti Turecku). Evropský soud pro lidská práva zde vyložil čl. 2 Dodatkového protokolu tak, že rozhodně nezakazuje ve školách šířit objektivní informace a znalosti o náboženství nebo filozofii. Dokonce ani neumožňuje rodičům protestovat proti integraci takových znalostí do školních osnov. Zároveň však státu ukládá zdržet se indoktrinace dětí. Informace a znalosti musí být dětem předávány objektivním, kritickým a pluralistickým způsobem, aby si děti mohly vytvořit vlastní názor na náboženství. I v tureckém případě Evropský soud pro lidská práva neshledal problém v samotném větším důrazu na islám, ale v kombinaci toho, že výuka neposkytovala dostatečné informace o jiných náboženstvích, a neadekvátního zajištění osvobození od výuky tohoto předmětu. Naopak v případu Lautsi Evropský soud pro lidská práva uvedl, že k popření povinnosti státu respektovat právo rodiče vychovávat své děti ve shodě se svým vlastním náboženským a filozofickým přesvědčením nestačí pouhý subjektivní pocit rodiče, pokud zde není objektivní důkaz, že jednání státu (konkrétně se jednalo o přítomnost krucifixu ve školních třídách) má na žáky nějaký (proselytizační) vliv. Stejně jako v případech Folger a Zengin zde Evropský soud pro lidská práva zdůraznil, že fakt, že stát zviditelňuje ve školním prostředí většinové náboženství, sám o sobě nezakládá zakázanou indoktrinaci.

24. Ze závěrů Evropského soudu pro lidská práva tak pro státy v podstatě vyplývají dvě řešení týkající se vzdělávání v oblasti náboženství. První řešení představuje poskytnutí objektivních a kritických informací o všech relevantních náboženstvích. V rámci takové výuky může být poskytnut větší prostor většinovému nebo tradičnímu náboženství v dané zemi, ale nesmí překročit hranici, která by znamenala indoktrinaci žáků. Druhé řešení představuje výuka konkrétního náboženství, která nemusí požadavky objektivity a plurality naplňovat, ale musí na druhé straně umožnit se z ní vyvázat dětem rodičů, kteří mají jiné přesvědčení. Možnost vyvázání zároveň nesmí být administrativně náročná a rodiče nesmí být nuceni své vlastní přesvědčení vyjevovat. Česká republika zvolila cestu výuky náboženství jako nepovinného předmětu (§ 15 školského zákona).

25. Právo rodičů vychovávat své děti v souladu se svým přesvědčením se může dostávat do konfliktu nejen s veřejným zájmem, ale i se zájmem dětí. Přesvědčení rodičů však nemá přednost před právem dětí na vzdělání. Rodiče nemohou odmítnout svým dětem právo vzdělávat se ve veřejných školách, i když je takové vzdělávání v rozporu s jejich přesvědčením (srov. blíže Konrad proti Německu). Mezi zájmy dítěte a zájmy jeho rodiče musí být nalezena spravedlivá rovnováha, zvláštní pozornost však musí být věnována zájmu dítěte, který může – v závislosti na své povaze a závažnosti – převážit nad zájmem rodiče. Nelze připustit, aby rodiče přijímali opatření škodlivá pro zdraví nebo rozvoj dítěte. V takovém případě je odůvodněný i zásah státu, aby v souladu s čl. 32 odst. 4 Listiny došlo k přiměřenému omezení rodičovských práv (srov. III. ÚS 459/03).

K odst. 3

26. Komentované ustanovení zdůrazňuje právo na svobodné rozhodování se ve věci členství v církvích a náboženských společnostech a ve věci účasti na náboženských úkonech a úkonech církví a náboženských společností. Tato svoboda vyplývá už ze samotné garance svobody náboženství a svobody projevu náboženství, zvláště práva projevovat náboženství společně s jinými, resp. práva být bez náboženského vyznání. Byla by tedy zaručena i bez svého výslovného uvedení v komentovaném ustanovení (srov. Kříž, 2011). Církevní zákon kromě náboženských úkonů zmiňuje i úkony církve a náboženské společnosti. Jedná se zřejmě o úkony, které nemají náboženský charakter.

27. Ustanovení souvisí se zásadou náboženské neutrality veřejné moci zakotvené v čl. 2 odst. 1 Listiny a § 4 odst. 2 církevního zákona. Veřejná moc se nesmí vázat ani na určitou církev a náboženskou společnost, ani na protináboženskou ideologii, a ovlivňovat členství v církvích a náboženských společnostech. Ovlivňování může mít jak charakter přímého donucení (např. automatické členství, trestní stíhání v případě vstupu do církve a náboženské společnosti či vystoupení), tak nepřímého (např. zvýhodňování členů určitých církví a náboženských společností, resp. jejich znevýhodňování). Stejně tak veřejná moc nesmí nijak nutit k účasti či neúčasti na náboženských úkonech a úkonech církve a náboženské společnosti ani zvýhodňovat nebo trestat účast či neúčast na takových úkonech, ledaže by se jednalo o případy, kdy lze svobodu projevu náboženství podle čl. 16 odst. 4 Listiny omezit, např. u náboženských úkonů, které jsou trestnými činy. Evropský soud pro lidská práva shledal porušení čl. 9 Evropské úmluvy, když stát rozehnal společnou modlitbu členů náboženské společnosti a potrestal jejího organizátora, protože náboženská společnost nebyla registrována (Masajev proti Moldavsku). V případu Buscarini proti San Marinu Evropský soud pro lidská práva konstatoval porušení náboženské svobody v uložení povinného náboženského projevu (přísaha na evangelia) jako podmínky pro výkon mandátu člena parlamentu.

28. Ustanovení však nedopadá pouze na vertikální vztahy mezi veřejnou mocí a člověkem, ale i na horizontální vztahy. Svoboda vyznání je chráněna i před donucováním ze strany jednotlivců a právnických osob, včetně samotných církví a náboženských společností. Podle § 176 tr. zákoníku naplní skutkovou podstatu trestného činu omezování svobody vyznání ten, kdo násilím, pohrůžkou násilí nebo pohrůžkou jiné újmy nutí jiného k účasti na náboženském úkonu, zdržuje jiného bez oprávnění od takové účasti, nebo jinému v užívání svobody vyznání jinak brání. Za donucování však nelze považovat vyloučení či hrozbu vyloučení v případě neplnění povinností stanovených členu církve a náboženské společnosti. Takovou povinností přitom může být i účast na náboženském úkonu. Zde se jedná o záležitost vnitřní autonomie církví a náboženských společností, která může být omezena pouze za podmínek stanovených v čl. 16 odst. 4 Listiny.

29. Naopak za nucení ke vstupu do církve a náboženské společnosti je třeba považovat praktiky nepřípustného proselytismu uvedené Evropským soudem pro lidská práva v případu Kokkonakis proti Řecku, např. nabízení materiálních či sociálních výhod za přechod k jiné církvi, vyvíjení nevhodného tlaku na osoby v tísni, použití násilí či „vymývání mozku“.

K odst. 4

30. Komentované ustanovení výslovně uvádí právo volit si duchovní nebo řeholní stav a rozhodovat se pro život v komunitách, řádech a podobných společenstvích. I toto právo je složkou náboženské svobody a i bez tohoto uvedení by vyplývalo z § 2 odst. 1. Zařazení tohoto ustanovení je pravděpodobně reakcí na historickou zkušenost, kdy stát do tohoto práva silně ingeroval (nejen v době komunismu, lze vzpomenout i rušení „neužitečných“ klášterů a pousteven císařem Josefem II.). Je vyloučeno podmiňovat ustanovování duchovních a řeholníků souhlasem veřejné moci.

31. Naopak toto ustanovení nelze vykládat tak, že církev a náboženská společnost má povinnost přijmout za duchovního či řeholníka každého, kdo se pro to rozhodne. Tato otázka je řešena interními předpisy církví a náboženských společností a spadá tak do oblasti jejich vnitřní autonomie chráněné čl. 16 odst. 2 Listiny. Ostatně ne každá církev a náboženská společnost zná možnost duchovního a řeholního stavu nebo komunitního života vůbec. Použité pojmy „duchovní stav“ a „řeholní stav“ mají svůj původ v katolické církvi, která je pokládá za určitý způsob života a spojuje s nimi další požadavky (např. celibát). Za volbu duchovního stavu ve smyslu tohoto ustanovení je však nutno považovat i volbu být duchovním těch církví a náboženských společností, které pro své duchovní žádné specifické podmínky života nevymezují. Řeholníky vedle katolické církve znají i jiné křesťanské církve, jako pravoslavné a východní církve (např. Arménská apoštolská církev), ale i luteránské a anglikánské církve. Komunitní způsob života pak není omezen pouze na křesťanské církve (např. Mezinárodní společnost pro vědomí Krišny, Hnutí Hare Krišna).

K odst. 5

32. Komentované ustanovení upravuje zákaz diskriminace z důvodu, že se někdo hlásí k církvi a náboženské společnosti, že se účastní její činnosti nebo že ji podporuje, anebo je bez vyznání. Vymezení diskriminačního důvodu je poněkud nezvyklé, klasický je zákaz diskriminace z důvodu víry a náboženství (čl. 3 odst. 2 Listiny, čl. 14 Úmluvy). Zákon tu akcentuje vnější projev, který nemusí nutně odpovídat vnitřnímu přesvědčení. Za osoby, které se účastní činnosti církve a náboženské společnosti je tak nutno pokládat i ateisty a agnostiky, kteří např. pracují pro církevní charitu či ji finančně podporují.

33. Zákaz diskriminace je reflexí principu, že všichni lidé jsou si rovni v důstojnosti i právech (čl. 1 Listiny). Tuto rovnost však nelze chápat absolutně, ale vždy v relaci k nějakému právu, kde nemají existovat neodůvodněné rozdíly. Jedinec nemá právo, aby stát odstranil všechny existující nerovnosti (srov. Pl. ÚS 22/92). Listina v čl. 3 odst. 2 zakotvuje zákaz diskriminace ve vztahu k základním právům a svobodám (všem, tj. nejen těm upraveným v Listině, ale i v mezinárodních úmluvách). Komentované ustanovení naproti tomu mluví obecně o omezení práv. Ani toto širší pojetí neznamená, že každé rozlišování (původní význam latinského discriminare je rozlišovat) je zakázané, ale pouze takové, které je morálně závadné a snižuje důstojnost člověka (Wagnerová a kol., 2012). Na druhé straně je však pravda, že vzhledem k historické citlivosti k hodnocení vztahu jedince k církvím a náboženským společnostem jsou mantinely pro přípustné rozlišování z těchto důvodů velmi úzké.

34. Pro zjištění nepřípustné diskriminace jsou relevantní tato hlediska:

a) vyčlenění srovnatelného jednotlivce nebo skupiny,

b) důvodem pro vyčlenění je, že se jedinec nebo skupina hlásí k církvi a náboženské společnosti, že se účastní její činnosti nebo že ji podporuje, anebo je bez vyznání,

c) vyčlenění jde k tíži dotčeného jedince nebo skupiny (uložení břemene nebo odepření dobra), a

d) vyčleňování není možné ospravedlnit, ospravedlnit je ho možné v takovém případě, kdy sleduje legitimní důvod a je zároveň přiměřené (srov. blíže Wagnerová a kol., 2012).

35. Test ospraveditelnosti je třeba aplikovat i na pozitivní diskriminaci, kdy je určitá skupina zvýhodněna. Zákonodárce má určitý prostor k úvaze, zda takové preferenční zacházení zakotví. Musí přitom dbát o to, aby zvýhodňující přístup byl založen na objektivních a rozumných důvodech (legitimní cíl zákonodárce) a aby mezi tímto cílem a prostředky k jeho dosažení (právní výhody) existoval vztah přiměřenosti (Pl. ÚS 8/07).

36. Stejně jako ostatní ustanovení § 2 církevního zákona i komentované ustanovení míří na vertikální vztahy, tj. vztahy mezi veřejnou mocí a jedincem. Zákaz diskriminace v horizontálních vztazích v civilněprávní oblasti upravuje antidiskriminační zákon. Ten stanoví v § 1 pro fyzické osoby právo na rovné zacházení a zákaz diskriminace v těchto oblastech:

a) právo na zaměstnání a přístup k zaměstnání,

b) přístup k povolání, podnikání a jiné samostatné výdělečné činnosti,

c) pracovní, služební poměry a jiné závislé činnosti včetně odměňování,

d) členství a činnosti v odborových organizacích, radách zaměstnanců nebo organizacích zaměstnavatelů, včetně výhod, které tyto organizace svým členům poskytují,

e) členství a činnosti v profesních komorách, včetně výhod, které tyto veřejnoprávní korporace svým členům poskytují,

f) sociální zabezpečení,

g) přiznání a poskytování sociálních výhod,

h) přístup ke zdravotní péči a jejímu poskytování,

i) přístup ke vzdělání a jeho poskytování,

j) přístup ke zboží a službám, včetně bydlení, pokud jsou nabízeny veřejnosti nebo při jejich poskytování.

37. Jedním z diskriminačních důvodů je v antidiskriminačním zákoně i náboženské vyznání a víra (§ 2 odst. 3). Dalšími jsou rasa, etnický původ, národnost, pohlaví, sexuální orientace, věk, zdravotní postižení a světový názor. Antidiskriminační zákon vymezuje přímou diskriminaci, kterou je jednání, včetně opomenutí, kdy se s jednou fyzickou osobou zachází méně příznivě, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci, a to z některého diskriminačního důvodu. Upravuje rovněž nepřímou diskriminaci, kterou je jednání nebo opomenutí, kdy na základě zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo praxe je z některého z diskriminačních důvodů fyzická osoba znevýhodněna oproti ostatním. Nepřímou diskriminací není, pokud toto ustanovení, kritérium nebo praxe jsou objektivně odůvodněny legitimním cílem a prostředky k jeho dosažení jsou přiměřené a nezbytné (§ 3 odst. 1 antidiskriminačního zákona).

38. Antidiskriminační zákon zároveň v § 7 odst. 1 zakotvuje přezkum z hlediska ospravedlnění. Rozdílné zacházení, které je objektivně odůvodněno legitimním cílem a prostředky k jeho dosažení jsou přiměřené a nezbytné, není diskriminací. Tato výluka však platí jen pro určité diskriminační důvody (včetně náboženského vyznání a víry), rozdílné zacházení z důvodu rasy, etnického původu a národnosti takto ospravedlnit nelze (podle zákonodárce jsou tak tyto důvody považovány za tak morálně závadné, že je prakticky nelze nikdy ospravedlnit). Pro církve a náboženské společnosti antidiskriminační zákon navíc stanoví speciální výjimku v § 6 odst. 4, kdy diskriminací není rozdílné zacházení uplatňované ve věcech práva na zaměstnání, přístupu k zaměstnání nebo povolání, v případě závislé práce vykonávané v církvích nebo náboženských společnostech, jestliže z důvodu povahy těchto činností nebo souvislosti, v níž jsou vykonávány, představuje náboženské vyznání, víra či světový názor osoby podstatný, oprávněný a odůvodněný požadavek zaměstnání se zřetelem k etice dané církve či náboženské společnosti. Tato výjimka se tedy nevztahuje na všechny oblasti horizontálních vztahů, na které antidiskriminační zákon dopadá. Výjimka v § 6 odst. 4 antidiskriminačního zákona se netýká ani všech diskriminačních důvodů, pouze náboženského vyznání, víry a světového názoru, nikoli již důvodů spočívajících např. v pohlaví či sexuální orientaci. Takto zúžené pojetí výjimky se může dotknout oblasti přístupu ke vzdělání a poskytování vzdělání, kde může docházet např. v případě institucí vzdělávajících duchovní ke střetu s právem na vnitřní autonomii církví a náboženských společností. Princip vnitřní autonomie upravený na ústavní rovině bude mít v takových situacích přednost (srov. blíže Kříž, 2011).

Judikatura:

■ Ústavní deklarace svobody vyznání bez záruk institucionálních, tedy např. bez reflexe prvku práva sdružovacího či bez respektu k nezbytné funkční majetkové podstatě jednotlivých církevních subjektů, by zajišťovala náboženskou svobodu toliko iluzorně. (nález Ústavního soudu ze dne 1. 7. 2010, sp. zn. Pl. ÚS 9/07)

■ [n]áboženskou svobodu lze zásadně vymezit především jako forum internum (čl. 15 odst. 1 Listiny), tzn. jako svobodu každého vyznávat určité náboženství a víru, do níž není možno ze strany třetích osob a zejména veřejné moci zasahovat. Jde o tzv. status negativus, resp. libertatis (G. Jellinek), charakteristického vymezením svobodného prostoru jedince, do něhož veřejná moc nemůže vstupovat. Zároveň však je zřejmé, že omezení náboženské svobody na forum internum je nepostačující, neboť již pojmovým znakem náboženské svobody je právo každého projevovat svoje náboženské vyznání navenek, přirozeně při respektování omezujících kautel stanovených v čl. 16 odst. 4 Listiny. (nález Ústavního soudu ze dne 29. 11. 2002, sp. zn. Pl. ÚS 6/02)

■ Svědomí, myšlení, náboženské vyznání, víra včetně zákazu donucování k výkonu vojenské služby, pokud je v rozporu s těmito kategoriemi, jsou svou vnitřní povahou nedotknutelné, a proto ani nepodléhají (nemohou podléhat) žádným zákonným omezením. Současně však je třeba vidět, že většina těchto práv nabývá reálné hodnoty jen tehdy, jestliže je možné tato práva i veřejně, tj. navenek identifikovatelným způsobem projevit. … Veřejné projevy myšlení, svědomí, náboženského vyznání nebo víry však podle Listiny (a na rozdíl od jejich vnitřní podstaty) nepožívají absolutní volnost projevu jejich nositelů. (nález Ústavního soudu ze dne 2. 6. 1999, sp. zn. Pl. ÚS 18/98)

■ Shromáždění [odpůrců potratů] se totiž zcela programově a cíleně konalo před víceletým gymnáziem, které navštěvují žáci od 11 let věku. Tyto děti byly konfrontovány se šokujícími a drastickými (takové přívlastky přiznává sám stěžovatel v kasační stížnosti) fotografiemi, jimž se prakticky neměly možnost vyhnout. (…) A právě do práv těchto dětí, jakož i do práv jejich rodičů, bylo formou shromáždění, kterou stěžovatel zvolil, zasaženo. (…) Vedle toho shromáždění zasáhlo také do práv rodičů těchto dětí, které mají právo seznámit své děti s předmětnou problematikou vlastní formou a ve shodě s jejich vlastním náboženským či filozofickým přesvědčením. Při předmětném shromáždění neměli rodiče reálnou možnost děti ochránit před nepříznivými dopady vystavovaných panelů na psychiku dětí. (rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 30. 10. 2012, sp. zn. 2 As 104/2012)

■ Soud není s ohledem na okolnosti případu přesvědčen o tom, že by stanovení data jednání na den židovského svátku a odmítnutí žádosti o odročení daného jednání mohlo být považováno za omezení stěžovatelova práva svobodně vykonávat bohoslužby. Není předně sporu o tom, že stěžovatel mohl splnit své náboženské povinnosti. Stěžovatel, který musel očekávat, že jeho žádosti o odročení jednání nebude v souladu s platnými zákonnými ustanoveními vyhověno, se dále mohl nechat při daném jednání zastoupit a dostát tak svým profesním závazkům. (rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, stížnost č. 28790/08, Francesco Sessa proti Itálii)

■ Soud uznává, že v důsledku své autonomie mohou náboženská společnoství vyžadovat určitou úroveň loajality od těch, kteří pro ně pracují nebo je reprezentují (…) pouhé tvrzení náboženského společenství, že existuje skutečné nebo potencionální ohrožení jeho autonomie nepostačuje k provedení zásahu do práv jeho členů na respektování jejich soukromého a rodinného života, který by byl ve shodě s článkem 8 Úmluvy. (rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, stížnost č. 56030/07, Fernández Martínez proti Španělsku)

■ Soud nezpochybňuje pravomoc státu určit podmínky pro registraci náboženské denominace způsobem, který je v souladu s čl. 9 a 11 Úmluvy. Avšak z toho nevyplývá, že je slučitelné s Úmluvou sankcionovat jednotlivé členy neregistrovaných náboženských denominací za modlitbu nebo jiný projev náboženské víry. Připustit opak by se rovnalo vyloučení menšinových náboženských vyznání, které nejsou státem formálně registrované, a tudíž připuštění toho, že stát může diktovat, v co musí jedinec věřit. (rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, stížnost č. 6303/05, Masajev proti Moldavsku)

■ Článek 9 Úmluvy nezakotvuje právo na nesouhlas v rámci náboženského společenství, v případě, že dojde k doktrinální nebo organizační neshodě mezi náboženským společnstvím a jedním z jeho členů, projevuje se individuální náboženská svoboda možností svobodně náboženské společnství opustit. (rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, stížnost č. 798/05, Miroļubovs a ostatní proti Lotyšsku)

■ Článek 9 Úmluvy nezaručuje právo na pracovní volno za účelem účasti na náboženském svátku. (rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, stížnost č. 55170/00, Kosteski proti Bývalé jugoslávské republice Makedonie)

■ Článek 9 Úmluvy nechrání každé jednání motivované nebo inspirované náboženstvím nebo vírou. (rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, stížnost č. 20704/92, Kalaç proti Turecku)

■ Bez ohledu na to, zda tvoří menšinu nebo většinu, nemohou být ti, kteří si zvolili výkon svobody projevovat své náboženské vyznání, vyňati z kritiky. Musí tolerovat a akceptovat odmítání své náboženské víry jinými a dokonce propagaci jiných doktrín nepřátelských vůči jejich víře. Nicméně způsob, jakým se náboženské víře či doktrínám oponuje, může vyvolat odpovědnost státu, zejména odpovědnost zajistit pokojné užívání práv zaručených nositelům těchto vyznání a doktrín podle čl. 9 Úmluvy. (rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, stížnost č. 13470/87, Otto-Premiger-Institut proti Rakousku)

■ Přesvědčení chráněné článkem 9 Úmluvy musí vykazovat dostatečnou přesvědčivost, závažnost, soudržnost a důležitost, nezahrnuje tedy pouhé názory a myšlenky. (rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, stížnost č. 7511/76, 7743/76, Campbell a Cosans proti Spojenému království)

Související ustanovení:

§ 2 – svoboda náboženského vyznání, § 4 odst. 2 – náboženská neutralita veřejné moci, § 5 – podmínky vzniku a působení církví a náboženských společností

Související předpisy:

čl. 2 odst. 1, čl. 3 odst. 2, čl. 15, čl. 16 Listiny, – čl. 1, čl. 14 Úmluvy o právech dítěte, – čl. 9, čl. 14 Úmluvy, – čl. 2 Dodatkového protokolu k Úmluvě, – čl. 18 odst. 1 Mezinárodního paktu o občanských a politických právech, – § 176 tr. zákoníku, – § 1, § 2 odst. 3, § 3 odst. 1, § 6 odst. 4, § 7 odst. 1 antidiskriminačního zákona, – § 15 školského zákona, – § 4 písm. b), § 9 zák. o ochraně os. údajů

Literatura:

WAGNEROVÁ, E., ŠIMÍČEK, V., LANGÁŠEK, T., POSPÍŠIL, I. a kol. Listina základních práv a svobod. Komentář. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012.

PAVLÍČEK, V. Ústava a ústavní řád České republiky. 2. díl – komentář. Praha: Linde, 2003.

KVASNICOVÁ, J., ŠAMÁNEK, J. a kol. Antidiskriminační zákon. Komentář. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2015.

KŘÍŽ, J. Střet autonomie církví a antidiskriminačního práva. In: Právní postavení náboženských menšin. Praha: Univerzita Karlova v Praze. Právnická fakulta, 2013.

SMOLKOVÁ, M. Právo na veřejné užívání náboženských symbolů [online]. Dostupné z: http://is.muni.cz/th/257528/pravf_m/ [cit. 2016-01-29].

Obsah

- SEZNAM ZKRATEK

- SEZNAM PŘEDPISŮ CITOVANÝCH V KOMENTÁŘI,

- ÚVOD

- ČÁST PRVNÍ: SVOBODA NÁBOŽENSKÉHO VYZNÁNÍ A POSTAVENÍ CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ

- HLAVA I: ÚVODNÍ USTANOVENÍ

- § 1 Předmět úpravy

- § 2 Svoboda náboženského vyznání

- § 3 Základní pojmy

- HLAVA II: CÍRKVE A NÁBOŽENSKÉ SPOLEČNOSTI

- § 4 Postavení církví a náboženských společností

- § 5 Podmínky vzniku a působení církví a náboženských společností

- § 6 Registrované církve a náboženské společnosti

- § 7 Zvláštní práva registrovaných církví a náboženských společností

- § 8 Svazy církví a náboženských společností

- HLAVA III: REGISTRACE CÍRKVE A NÁBOŽENSKÉ SPOLEČNOSTI, SVAZU CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ A PŘIZNÁNÍ OPRÁVNĚNÍ K VÝKONU ZVLÁŠTNÍCH PRÁV

- § 9 Společná ustanovení o registraci

- § 10 Návrh na registraci církve a náboženské společnosti

- § 11 Návrh na přiznání oprávnění k výkonu zvláštních práv

- § 12 Návrh na registraci svazu církví a náboženských společností

- § 13 Doplňování návrhů na registraci církve a náboženské společnosti, svazu církví a náboženských společností a na přiznání oprávnění k výkonu zvláštních práv

- § 14 Postup ministerstva

- § 15 Registrace změn

- HLAVA IV: EVIDOVANÉ PRÁVNICKÉ OSOBY

- § 15a Společná ustanovení o evidovaných právnických osobách

- § 16 Evidence právnických osob založených registrovanou církví a náboženskou společností podle § 15a odst. 1 písm. a)

- § 16a Evidence právnických osob založených registrovanou církví a náboženskou společností podle § 15a odst. 1 písm. b)

- HLAVA V: REJSTŘÍKY REGISTROVANÝCH CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ, SVAZŮ CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ A EVIDOVANÝCH PRÁVNICKÝCH OSOB

- § 17 Společná ustanovení o rejstřících registrovaných církví a náboženských společností, svazů církví a náboženských společností a evidovaných právnických osob

- § 18 Rejstřík registrovaných církví a náboženských společností

- § 19 Rejstřík svazů církví a náboženských společností

- § 20 Rejstřík evidovaných právnických osob

- HLAVA VI: ZRUŠENÍ A ZÁNIK REGISTROVANÉ CÍRKVE A NÁBOŽENSKÉ SPOLEČNOSTI, SVAZU CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ A EVIDOVANÉ PRÁVNICKÉ OSOBY, ZRUŠENÍ OPRÁVNĚNÍ REGISTROVANÉ CÍRKVE A NÁBOŽENSKÉ SPOLEČNOSTI K VÝKONU ZVLÁŠTNÍCH PRÁV

- § 21 Zrušení oprávnění k výkonu zvláštních práv

- § 22 Zrušení registrace církve a náboženské společnosti a svazu církví a náboženských společností

- § 23 Postup podle zvláštních právních předpisů

- § 24 Způsob zrušení registrace církve a náboženské společnosti a svazu církví a náboženských společností

- § 25 Zánik registrované církve a náboženské společnosti nebo svazu církví a náboženských společností

- § 26 Zrušení evidence evidované právnické osoby a její zánik

- HLAVA VII: SPOLEČNÁ, PŘECHODNÁ, ZMOCŇOVACÍ A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ

- § 27 Společná ustanovení

- § 27a (Využívání údajů)

- § 28 Přechodná ustanovení

- § 29 Zmocňovací ustanovení

- § 30 Zrušovací ustanovení

- ČÁST DRUHÁ: zrušena

- § 31 zrušen

- ČÁST TŘETÍ: Změna zákona o výkonu trestu odnětí svobody a o změně některých souvisejících zákonů

- § 32 (Změna zákona o výkonu trestu odnětí svobody)

- ČÁST ČTVRTÁ: Změna zákona o výkonu vazby

- § 33 (Změna zákona o výkonu vazby)

- ČÁST PÁTÁ: zrušena

- § 34 zrušen

- ČÁST ŠESTÁ: zrušena

- § 35 zrušen

- ČÁST SEDMÁ: ÚČINNOST

- § 36 (Účinnost)

- PŘÍLOHA CÍRKEVNÍHO ZÁKONA

- PŘÍLOHA KOMENTÁŘE

- O AUTOROVI

Table of Contents

SEZNAM ZKRATEK

SEZNAM PŘEDPISŮ CITOVANÝCH V KOMENTÁŘI,

ÚVOD

ČÁST PRVNÍ: SVOBODA NÁBOŽENSKÉHO VYZNÁNÍ A POSTAVENÍ CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ

HLAVA I: ÚVODNÍ USTANOVENÍ

§ 1 Předmět úpravy

§ 2 Svoboda náboženského vyznání

§ 3 Základní pojmy

HLAVA II: CÍRKVE A NÁBOŽENSKÉ SPOLEČNOSTI

HLAVA III: REGISTRACE CÍRKVE A NÁBOŽENSKÉ SPOLEČNOSTI, SVAZU CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ A PŘIZNÁNÍ OPRÁVNĚNÍ K VÝKONU ZVLÁŠTNÍCH PRÁV

HLAVA IV: EVIDOVANÉ PRÁVNICKÉ OSOBY

HLAVA V: REJSTŘÍKY REGISTROVANÝCH CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ, SVAZŮ CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ A EVIDOVANÝCH PRÁVNICKÝCH OSOB

HLAVA VI: ZRUŠENÍ A ZÁNIK REGISTROVANÉ CÍRKVE A NÁBOŽENSKÉ SPOLEČNOSTI, SVAZU CÍRKVÍ A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTÍ A EVIDOVANÉ PRÁVNICKÉ OSOBY, ZRUŠENÍ OPRÁVNĚNÍ REGISTROVANÉ CÍRKVE A NÁBOŽENSKÉ SPOLEČNOSTI K VÝKONU ZVLÁŠTNÍCH PRÁV

HLAVA VII: SPOLEČNÁ, PŘECHODNÁ, ZMOCŇOVACÍ A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ

ČÁST DRUHÁ: zrušena

ČÁST TŘETÍ: Změna zákona o výkonu trestu odnětí svobody a o změně některých souvisejících zákonů

ČÁST ČTVRTÁ: Změna zákona o výkonu vazby

ČÁST PÁTÁ: zrušena

ČÁST ŠESTÁ: zrušena

ČÁST SEDMÁ: ÚČINNOST