ROBIN COOK

HOSTITEĽ

Copyright © 2015 by Robin Cook

All rights reserved.

Translation © 2016 by Henrich Chládek

Jacket design © 2016 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Host (G. P. PUTNAM’S SONS, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York 2015) preložil Henrich Chládek.

Redigovala Mária Oravcová.

Odborná spolupráca MUDr. Dagmar Bodáková.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2016 ako svoju 943. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4937-0

Venujem Carmeronovi, príkladnému chlapcovi,

z ktorého sa rýchlo stáva muž – nájdi si

záľubu, synak, a užívaj si život!

Prológ

Nasledujúce záznamy pochádzajú z osobného denníka, ktorý si viedla nedávno zosnulá Kate Hurleyová, tridsaťsedemročná fyzicky zdatná (pravidelne hrávala tenis a dávala si pozor na stravu), mierne kompulzívna učiteľka tretieho ročníka základnej školy a milujúca matka dvoch chlapcov vo veku jedenásť a osem rokov. Až do smrti počas lúpežného prepadnutia žila so svojou rodinou v ulici Bay View Drive číslo 1440, v provinčnom meste Mount Pleasant v Južnej Karolíne, ktoré sa nachádza oproti Charlestonskému prístavu. Dom stojí na samom konci ulice v relatívne odľahlej zalesnenej časti. Bola vydatá za Roberta Hurleyho, ctižiadostivého právnika, ktorý sa venoval prípadom fyzickej ujmy.

Sobota

28.  marca 2015

8.35 h

Je pochmúrny, sivý deň a ja hľadím z okna nemocničnej izby v Masonovom-Dixonovom medicínskom komplexe. Dnešok vôbec nepripomína jarné počasie, na ktoré sa všetci tešíme. Hoci písanie denníka mi vždy poskytovalo veľké potešenie, posledných šesť mesiacov som sa mu takmer vôbec nevenovala. Žiaľ, každý večer som veľmi unavená, pretože ráno čo ráno musím pripraviť chlapcov aj seba do školy, ale budem sa usilovať to zmeniť. Písanie by mi mohlo priniesť útechu. Po strašnej noci som sa ocitla v nemocnici a je mi ľúto samej seba. Všetko sa začalo sľubne, pretože sme s Bobom zašli na večeru s Ginny a Haroldom Lawlerovcami na Sullivan’s Island. Ostatní si objednali rybu, a keď na to teraz myslím, bola by som radšej, keby som si ju dala aj ja. Žiaľ, objednala som si kačku pripravenú zriedkavým spôsobom, no ako som sa neskôr dozvedela od lekára na pohotovosti, s najväčšou pravdepodobnosťou bola kontaminovaná salmonelózou. Začala som mať čudný pocit ešte skôr, ako sme dojedli hlavný chod, a postupne sa to len zhoršovalo. Po prvýkrát som zvracala, keď Bob odišiel zaviezť domov opatrovateľku detí – nebolo to nič príjemné! Celá som sa zašpinila, a ešte aj kúpeľňu. Našťastie sa mi ju podarilo upratať, kým sa Bob vrátil. Ľutoval ma, ale po ťažkom dni v kancelárii bol taký unavený, že si čoskoro šiel ľahnúť. Bolo mi veľmi zle, preto som ostala v kúpeľni a zvracala ešte niekoľkokrát, hoci som vedela, že v tráviacom trakte už nemôžem mať ani kúsok jedla. O druhej ráno som si uvedomila, že som celkom vyčerpaná a vysilená. Nakoniec som musela zobudiť Boba. Pozrel na mňa a usúdil, že ma musí odviezť na pohotovosť. Naše zdravotné poistenie platilo pre Masonov-Dixonov medicínsky komplex v Charlestone. Našťastie sa nám podarilo zavolať Bobovu mamu, aby prišla a zostala pri chlapcoch. Veľmi často nám v ťažkých chvíľach poskytla pomoc, a toto bola jedna z nich. Lekári a sestry na pohotovosti boli úžasní. Samozrejme, cítila som sa ponížene, lebo stále som zvracala, a navyše som mala krvavú hnačku. Napojili ma na infúziu a dali mi nejaké lieky. Som si istá, že mi aj vysvetlili, na čo sú, ale nespomínam si. Odporučili mi hospitalizáciu. Cítila som sa tak zle, že som nenamietala, hoci som sa nemocnice vždy bála. Ešte si spomínam, že som sa prebudila o pár hodín, keď niekto, asi sestra, vošiel do tmavej izby a skontroloval infúziu alebo do nej niečo pridal. Bolo to ako sen, pretože tá žena mi pripomínala prízrak; celá bola oblečená v bielom a mala plavé vlasy. Pokúšala som sa jej prihovoriť, ale nedarilo sa mi, aspoň nie zrozumiteľne. Keď som sa dnes ráno zobudila, mala som pocit, že ma zrazil nákladniak. Chcela som vstať z postele a zájsť na toaletu, no nevládala som a musela som si zavolať pomoc. Je to jedna z vecí, ktoré na pobyte v nemocnici neznášam: človek nemá nič pod kontrolou. Len čo ho hospitalizujú, musí sa vzdať všetkej samostatnosti.

Sestra, ktorá mi pomohla, mi oznámila, že o chvíľu príde ošetrujúca lekárka. Záznam dopíšem, keď sa vrátim domov, pretože táto epizóda ma prinútila uvedomiť si, ako veľmi považujem zdravie za samozrejmosť. Ešte nikdy som sa jedlom neotrávila. Je to oveľa horšie, ako som si predstavovala. Vlastne je to hrozné! To je jediné, čo k tomu môžem povedať.

Nedeľa

29.  marca 2015

13.20 h

Očividne sa mi opäť nepodarilo dodržať predsavzatie, že si budem písať denník častejšie. Včerajší záznam som nedokončila, ako som si sľúbila, pretože veci sa nevyvíjali podľa plánu. Sotva som odložila denník, navštívila ma doktorka Clair Websterová, internistka, ktorá si všimla, že mám teplotu, hoci ja som ju nepociťovala. Nie vysokú, no bola to zmena, lebo predchádzajúci večer som ju mala normálnu. Nevšimla som si, že prístroje sústavne zaznamenávali môj tep, tlak krvi a teplotu, preto ma cez noc nikto nekontroloval, okrem sestry, ktorá mi nastavila infúziu. Ešte aj tú monitorovali malým počítačom riadeným prístrojom. Toľko o ľudskom dotyku v modernej nemocnici. Doktorka Websterová mi oznámila, že mi teplota začala stúpať asi o šiestej ráno a že skôr ako ma prepustí, chce počkať, či klesne. Zavolala som Bobovi a povedala mu, že v nemocnici ešte chvíľu pobudnem.

Ako sa ukázalo, išlo o viac než o chvíľu. Teplota mi nielenže neklesla, ale celý deň aj noc pomaly stúpala až na 40 °C, takže som stále tu. A objavili sa ďalšie komplikácie. Hneď ako Bob s chlapcami včera popoludní odišiel – chlapci by v ich veku nemali chodiť na návštevy do nemocnice, ale Bob ich prepašoval do izby –, začalo ma všetko veľmi bolieť a teraz chápem, čo majú ľudia na mysli, keď tvrdia, že ich bolia kĺby. Čo bolo ešte horšie, začala som mať problémy s dýchaním, a akoby toho nebolo dosť, keď som sa včera sprchovala, všimla som si v podpazuší a pod prsníkmi malé červené ploché vyrážky. Našťastie ma nesvrbeli. Sestra povedala, že ich mám zopár aj na bielkach očí. Všetky tieto ťažkosti prinútili ošetrujúcu lekárku, aby ma opäť prišla vyšetriť. Priznala, že je zmätená, lebo symptómy naznačujú, že môže ísť o brušný týfus, a trvala na tom, aby ma vyšetril odborník na infekčné choroby. Prišiel a vyšetril ma. Chvalabohu sa vyjadril, že týfus nemám, a uviedol viaceré dôvody, no vrcholom všetkého bolo vyhlásenie, že nemám pravý kmeň salmonely. Napriek tomu si robil starosti o moje srdce, ktoré sa rozbúšilo, kým som bola hospitalizovaná. Privolal ďalšieho odborníka, kardiológa Christophera Hobarta, ktorý ma tiež vyšetril. So všetkými lekármi, ktorí prichádzali a odchádzali, ako sa im zachcelo, mi moja izba pripomínala lekárske kongresové centrum. Doktor Hobart okamžite nariadil röntgen hrudníka, pretože podľa jeho názoru mám tukovú embóliu. Hneď ako som mala možnosť, vyhľadala som na internete výraz tuková embólia (vďakabohu za internet!) a zistila som, že ide o tukové guličky v krvnom obehu, zdravotné ťažkosti, ktoré sa obyčajne vyskytujú u pacientov s ťažkým zranením, najmä zlomeninami. Samozrejme, ja som neutrpela žiadnu traumu okrem emocionálnej, preto kardiológ skonštatoval, že ide o dôsledok silnej dehydratácie. Keďže som však mala zavedenú infúziu, povedal, že ďalšia liečba nie je potrebná najmä preto, lebo dýchanie už zasa vyzeralo úplne normálne. To ma síce potešilo, ale musím priznať, že na základe toho, čo sa odohrávalo okolo mňa, moja fóbia z nemocníc vystrelila ako raketa do neba. Pred niekoľkými mesiacmi som v časopise The Post and Courier čítala článok o nemocničných komplikáciách, a to, čo som prežívala, mi pripadalo podobné. Naozaj ma to veľmi vystrašilo. Bob ma sem v piatok večer priviezol s otravou jedlom, a teraz som zrazu čelila tukovej embólii! Zavolala som Bobovi a povedala mu, že chcem odtiaľto čo najskôr preč a vrátiť sa domov. Poradil mi, aby som bola trpezlivá, že sa o tom porozprávame, keď ma príde navštíviť, len čo pricestuje jeho mama a dá pozor na chlapcov. Dopíšem tento záznam, keď sa s Bobom pozhováram. Vrcholom všetkého je, že okrem ostatných symptómov mám ťažkosti so sústredením.

Pondelok

30.   marca 2015

9.30 h

Po Bobovej návšteve sa mi znovu nepodarilo dopísať včerajší záznam, ako som mala v pláne. Ospravedlňuje ma iba to, že som bola úplne mimo. To najlepšie vystihovalo môj stav. Už včera som na konci napísala, že mám problém sa sústrediť. Zhoršilo sa to. Dokonca si ani nepamätám, o čom sme sa s Bobom rozprávali, hoci viem, že aj jeho rozhnevali všetky moje novovzniknuté symptómy. Chcel hovoriť s lekármi, ktorí ma vyšetrovali. Či s nimi hovoril, alebo nie, to netuším. Ani si nepamätám, čo mi vravel, ale spomínam si, že sa hodlal zavolať doktorovi Curtisovi Fletcherovi, nášmu rodinnému lekárovi, a chcel ho požiadať, aby aj on posúdil môj zdravotný stav.

Marí sa mi, že keď Bob odišiel, bola som veľmi rozrušená, lebo ma trápilo, že sa môj stav zhoršuje, nie zlepšuje. Nato prišla doktorka Websterová a predpísala mi na upokojenie sedatívum, ktoré mi určite pomohlo. Spomínam si ešte na to, že som sa opäť prebudila uprostred noci. Niekto mi tentoraz robil niečo s bruchom a myslím, že som cítila hrot ihly. Možno tá istá žena, ktorá mi noc predtým upravovala infúziu. Nie som si však istá. Keď som sa dnes ráno prebudila, uvažovala som, či to nebol len sen, kým som si na bruchu nenahmatala boľavé miesto. Podávajú sa tak niektoré sedatíva? Musím sa na to spýtať lekára. Teplota mi pomaly klesala, hoci stále bola nad normálom. Dôležitejšie bolo, že som sa už necítila tak mimo, a keď som užila ibuprofén, zmiernili sa aj bolesti. Možno ma pustia domov. Dúfam. Strach z nemocníc ma neopustil. Dokonca som sa bála ešte viac.

10.35 h

Vrátila som sa k denníku. Veľmi sa hnevám. Nejdem domov. Doktor Chris Hobart mi práve oznámil zlú správu.

Povedal, že včera nariadil test na hladinu albumínu a z neho vysvitlo, že albumín je síce v poriadku, ale mám vyššie hodnoty iného krvného proteínu. Tvrdil, že sa u mňa vyvinula monoklonálna gamapatia. Dopekla, neviem, čo to znamená. Ešte som tento nový výraz nestihla vyhľadať na internete. Neznášam, keď sa lekári vyjadrujú, akoby nechceli, aby im človek rozumel. Uvedomujem si, že to znie paranoicky, ale myslím si, že doktori tak hovoria zámerne. Chrisovi Hobartovi slúži ku cti, že dodal: zvýšený proteín pravdepodobne nepredstavuje problém. Požiadal však o ďalšiu konzultáciu s hematologičkou, čo znamená, že ma domov nepustia.

15.15 h

Hematologička práve odišla sľubujúc, že sa ráno vráti. Ak ma mala jej návšteva upokojiť, nestalo sa tak. Moje najhoršie obavy z nemocníc sa nesporne len potvrdzujú. Nová lekárka je špecialistka na rakovinu krvi! Onkologička! Som strachom bez seba, že mám leukémiu. Doktorka sa volá Siri Eriksonová, čo znie škandinávsky, a aj tak vyzerá. Môžem len opakovať, že chcem ísť domov. Žiaľ, stále mám vysokú teplotu a doktorka Eriksonová tvrdí, že bude lepšie, keď ešte zostanem pár dní, aby som sa dozvedela, či sa im podarí zistiť, čo spôsobuje moju zvýšenú teplotu, alebo minimálne, či ju dokážu znížiť. Som však vskutku vystrašená. Všetko, čo sa okolo mňa deje, ma jednostaj utvrdzuje v tom, že nemocnica nie je bezpečné miesto, pokiaľ ju človek naozaj nepotrebuje tak, ako som sa ja v piatok večer domnievala, že ju potrebujem. Zdá sa, že čím dlhšie som tu, tým viac diagnóz mi nachádzajú. Porozprávam sa o všetkom s Bobom, keď ma príde po práci navštíviť. Plusom však je, že môj gastrointestinálny trakt sa zotavil. Stravu mi upravili, dostávam normálne jedlo, ktoré tolerujem. No ja sa chcem odtiaľto dostať a vrátiť sa domov k Bobovi a k chlapcom.

16.45 h

Bob odhaduje, že príde asi o 18. hodine. Čas som zatiaľ vyplnila telefonátom s doktorom Fletcherom, naším rodinným lekárom, na ktorého Bob zabudol, hoci mi sľúbil, že mu zavolá. Spomínam si, že asi pred dvoma mesiacmi som bola uňho na zdravotnej prehliadke, keď sme sa s Bobom pohrávali s myšlienkou, že si uzatvoríme životné poistenie. Vyšetrenie zahŕňalo niektoré základné krvné testy, ale nepamätala som si, či aj rozbor krvných proteínov. Vtedy mi lekár povedal, že mám všetky výsledky v poriadku. Keď som teraz hovorila s doktorom Fletcherom, najskôr ma poľutoval, že som sa otrávila jedlom, a povedal mi, že rozbor krvi, ktorý mi dal robiť, obsahoval aj obraz krvných proteínov. Potvrdil, že výsledky boli v norme. Keď som mu oznámila, že mám pravdepodobne problém s nejakým proteínom, prekvapilo ho to, hoci sa vyjadril, že také niečo sa môže prejaviť kedykoľvek, no obvykle postihuje oveľa starších ľudí, ako som ja. Poradil mi, aby som požiadala ošetrujúcu lekárku o opakovanie rozboru, a ja som mu povedala, že sa už tak stalo. Opýtala som sa ho aj na to, či by sa nemohol zúčastniť na mojej diagnostike, no on tvrdil, že nemôže, lebo licencia mu v Masonovom-Dixonovom medicínskom komplexe neplatí, ale veľmi rád sa pozhovára s ktorýmkoľvek ošetrujúcim lekárom, pokiaľ ho oslovia. Poďakovala som sa a dodala som, že to lekárom určite navrhnem. Nemusím zdôrazňovať, že som sklamaná, čo sa deje, preto som sa rozhodla, že ak Bob bude s mojím plánom súhlasiť, zajtra sa za každú cenu postarám o prepustenie z nemocnice.

19.05 h

Bob práve odišiel. Žiaľ, veľmi som ho rozčúlila. Keď som mu prezradila, čo som sa dozvedela od doktora Fletchera, že pred pár mesiacmi som mala krvné proteíny v poriadku, chcel ma z nemocnice okamžite odviezť. Zvláštne však bolo, že jeho výbuch zlosti ma pribrzdil a nevedela som sa odhodlať, či mám naozaj odísť, lebo mi tvrdili, že by som musela podpísať reverz. Napokon sa mi podarilo Boba presvedčiť, aby sme počkali aspoň do rána, keď ma znova príde vyšetriť doktorka Eriksonová. Koniec koncov, problémy s krvou sú jej špecializáciou a ja som si chcela byť istá, že nemám v sebe niečo také hrozné, ako je rakovina.

Teraz, keď tu ležím vydaná na milosť a nemilosť nemocničnému personálu a načúvam zvukom prichádzajúcim z chodby, rozmýšľam, či som predsa nemala Bobovi dovoliť, aby ma odtiaľto zobral bez ohľadu na to, čo by som musela podpísať. Akoby toto všetko ešte nestačilo, práve som si všimla niečo, čo by mohol byť nový symptóm: cítim, že mám citlivejšie brucho. Minimálne ma pri stlačení bolí. Možno to tak bolo vždy. Vlastne ani neviem. Asi som prehnane melodramatická a ešte aj paranoidná. Požiadam o tabletku na spanie a pokúsim sa zabudnúť na to, kde sa nachádzam.

Utorok

31. marca 2015

9.50 h

Práve som dotelefonovala s Bobom. Bohužiaľ, roznietila som nekontrolovaný požiar. Povedala som mu, že doktorka Eriksonová potvrdila, že abnormalita proteínov v mojej krvi alebo gamapatia je skutočná a ich hladina ešte vyššia ako pri prvom rozbore. Keď videla, ako veľmi ma rozrušila, usilovala sa ubrať plyn a upokojiť ma. Jej opakované uistenia však narážali na moju hluchotu. Nemohla tušiť, čo som si na internete prečítala o abnormalitách krvných proteínov. Hneď ako odišla, zavolala som Bobovi, rozplakala som sa a prezradila mu, čo sa stalo. Prikázal mi, aby som si začala baliť veci, pretože ide po mňa. A to nie je všetko: kričal, že podá žalobu na Middleton Healthcare, na majiteľov Masonovho-Dixonovho medicínskeho komplexu a tridsaťjeden ďalších nemocníc. Keď som sa ho opýtala prečo, vypadlo z neho, že cez svoje súkromné kontakty robil „celú noc“ prieskum (v oblastných nemocniciach si skutočne platil informátorov, ktorí mu dávali tipy na zložité prípady, preto mohol kontaktovať priamo pacientov). Tvrdil, že o nemocniciach spoločnosti Middleton Healthcare sa dozvedel znepokojujúce skutočnosti, ktoré si musí ešte overiť, a vysvetlí mi to, keď sa vrátim domov. Zatiaľ chce, aby som šupom (jeho výraz) vypadla z Masonovho-Dixonovho medicínskeho komplexu. Dodal, že nemocnice spoločnosti Middleton Healthcare majú skvelú štatistiku, pokiaľ ide o nemocničné infekcie, ale v prípade diagnóz nových, neznámych abnormalít krvných proteínov, akú mám pravdepodobne aj ja, sú ich štatistiky katastrofálne. Domnieval sa, že náhodou narazil na súdny prípad vhodný na hromadnú žalobu, na ktorom by si mohol založiť kariéru. Intuícia mu vraj navráva, že Middletonská má za ušami, čím myslel akýsi korporačný zločin, a on určite zistí, o čo ide, a niečo s tým urobí. Telefonovali sme spolu pomerne dlho, no väčšinou hovoril Bob. Musím sa priznať, že som sa cítila trocha sklamaná. Jeho hlavný záujem sa postupne zmenil, moje problémy ho takmer prestali zaujímať a radšej sa sústredil na možný súdny spor, ktorý určite bude vo verejnom záujme.

Ubezpečila som ho, že sa pobalím, a skončili sme hovor. S pocitom osamelosti som vyzrela z okna a obávala sa, či nám aktuálne Bobovo rozpoloženie nespôsobí v budúcnosti problémy a siahodlhé súdne ťahanice. Museli sme chodiť do Masonovho-Dixonovho medicínskeho komplexu, pretože to bola jediná oblastná nemocnica spadajúca pod našu zdravotnú poisťovňu. Problém je, že keď sa Bob do niečoho zahryzne, najmä ak sa to týka veľkého súdneho sporu, správa sa ako pes s kosťou. Nechápem, prečo by nemocnice Middleton Healthcare zisťovali u pacientov viac abnormalít krvných proteínov ako iné nemocnice. Nedáva to nijaký zmysel. Naozaj si Bob myslí, že im ide o biznis? Neviem si predstaviť, že by to mohla byť pravda! Z jeho bojovej nálady voči nemocnici som však mala zlý pocit, pretože nech už je to, ako chce, v piatok večer, keď som bola skutočne v núdzi, mi v nemocnici naozaj pomohli. Čo ak v blízkej budúcnosti budú aj naši chlapci potrebovať jej pomoc? Mohol by ich Bob svojím konaním ohroziť? Viem, a viem to lepšie ako ktokoľvek, že keď sa raz Bob zastrája súdom, stane sa. Dúfam, že doma sa mi ho podarí upokojiť a všetci sa vrátime do normálneho života.

KNIHA 1

[1]

Pondelok

6. apríla 2015

6.30 h

Jar v Charlestone v Južnej Karolíne je vskutku očarujúca a každý rok začiatkom apríla v plnom prúde. Azalky, kamélie, hyacinty, skoro kvitnúce magnólie a forzítie akoby sa pretekali o pozornosť, vytvárali širokú paletu farieb a vôní. Tento konkrétny deň, keď sa slnko chystalo vystúpiť nad obzor, bol prísľubom nádherného počasia pre každého v tomto malebnom historickom meste. Pre každého okrem Carla Vandermeera, úspešného mladého právnika, ktorý vyrástol v neďalekom West Ashley. Takmer každé ráno, bez ohľadu na ročné obdobie, ale najmä na jar Carl behával s pomerne veľkou skupinou bežcov po štvrti Battery, nachádzajúcej sa na južnom výbežku Charlestonského polostrova. Rozprestierala sa oproti širokému Charlestonskému prístavu, ktorému dával špecifický ráz sútok riek Cooper a Ashley. Battery bola jedna z najatraktívnejších a najpopulárnejších častí mesta, lemovaná zrenovovanými obytnými domami z devätnásteho storočia; pýšila sa verejným parkom. Ako väčšina bežcov, aj Carl býval v blízkom čarovnom susedstve, pre miestnych známom ako Sob, čiže akronym pre South of Broad.

Broad Street bola hlavnou triedou vedúcou medzi dvoma riekami od východu na západ oproti Charlestonskému polostrovu.

Dôvod, prečo v dnešné nádherné ráno Carl nebežal, bol ten istý ako celý predchádzajúci mesiac. V uplynulej basketbalovej sezóne si počas finálového zápasu roztrhol predný skrížený väz na pravom kolene. Spolu s pol tuctom ďalších atleticky zdatných právnikov tvoril tím, ktorý hrával mestskú ligu.

Carl sa vždy veľmi zaujímal o športy, na strednej škole a na Dukovej univerzite hral lakros v prvej divízii a bol pomerne slávny. Zakladal si na tom, aby sa stále udržiaval vo forme aj počas štúdia na právnickej fakulte, preto si myslel, že je absolútne odolný voči zraneniam. A ešte aj preto, lebo mal len dvadsaťdeväť rokov. Zopár ráz si vyvrtol členok, no inak sa mu počas športovej kariéry nikdy nič vážne nestalo.

Zranenie kolena ho nepríjemne prekvapilo. V jednej chvíli bol v poriadku, odohral celý prvý polčas a získal osemnásť bodov. S loptou pod kontrolou sa pokúsil oklamať brániaceho protihráča, najskôr úkrokom doľava a náhle doprava, aby hodil kôš. To sa mu už nepodarilo. Odrazu si uvedomil, že leží rozvalený na palubovke a netuší, čo sa stalo. Okamžite sa zahanbene postavil. V pravom kolene ucítil nepríjemnú bolesť, ale nebolo to také zlé. Urobil zopár krokov, aby ju rozchodil, no v nasledujúcom okamihu opäť spadol. Vtedy pochopil, že zranenie je vážne.

Vyšetrenie u ortopéda Gordona Weavera potvrdilo nález: roztrhnutý predný skrížený väz. Dokonca aj Carl, úplný lekársky novic, videl svoje zranenie na MRI. Hrozilo, že ak bude chcieť v budúcnosti športovať, musí podstúpiť operáciu. Doktor Weaver mu navrhol nahradiť roztrhnutý väz časťou patelárnej šľachy. Jediná dobrá správa bola, že zdravotné poistenie pokryje celú operáciu vrátane rehabilitácie. Šéfovia právnickej firmy, kde pracoval, neboli nadšení, že bude musieť zostať doma, ale nedokončená práca Carlovi nerobila starosti. Trápilo ho niečo iné. Mal mimoriadne veľký odpor voči všetkému, čo súviselo s medicínou a injekciami. Vedelo sa o ňom, že omdlel pri obyčajnom odbere krvi a neznášal zápach dezinfekčných prostriedkov, pretože v ňom vyvolávali asociácie s nemocnicou. Nikdy nebol hospitalizovaný, iba sem-tam navštívil priateľov odkázaných na nemocničnú liečbu, a tento zážitok mu spôsobil takú paniku, že odísť ráno do nemocnice na operáciu bola pre neho, veľmi mierne povedané, obrovská výzva.

Pri jeho nepríjemnej a utajovanej medicínskej fóbii bolo iróniou, že posledné dva roky chodil s Lynn Peirceovou, ktorá študovala v štvrtom ročníku lekárskej fakulty.

Veľmi často mu spôsobovala bolesti hlavy, keď mu rozprávala o každodenných zážitkoch z Masonovho-Dixonovho medicínskeho komplexu, kde mal Carl o niekoľko hodín absolvovať operáciu. Lynn mu odporučila doktora Weavera a mučivo detailne mu vysvetlila, akým spôsobom mu zoperujú pravé koleno.

Lynn tiež trvala na tom, aby požiadal doktora Weavera, nech ho operuje v pondelok ráno ako prvého. Vysvetlila mu, že všetci budú oddýchnutí a sústredení, a preto bude menej pravdepodobné, že by sa v niečom pomýlili alebo že by mali problém s naplánovaním zákroku. Carl vedel, že Lynn všetko myslí dobre, ale jej komentáre ho ešte väčšmi znervóznili.

Lynn Carlovi navrhla, že u neho prespí aj dnešnú noc, tak ako sobotnú, aby si bola istá, že dodrží predoperačné pokyny a do nemocnice príde načas, no Carl odmietol. Obával sa, že by mu náhodou celkom nevinne povedala niečo, čo by ho ešte viac znepokojilo. Ale nepriznal to. Vyhovoril sa, že sa mu bude lepšie spať, keď bude sám, a ubezpečil ju, že predoperačné inštrukcie dodrží do bodky. Prijala to pokojne a sľúbila, že ho príde pozrieť do nemocničnej izby hneď, ako ho preložia z PACU, čiže z postanestetickej jednotky intenzívnej starostlivosti.

Carl jej radšej nespomenul, že má fóbiu z nemocníc, lebo sa obával, že sa mu vysmeje. Ani jej neprezradil, ako sa nadchádzajúcej operácie bojí. Považoval za rozumnejšie o niektorých veciach nehovoriť, len aby si zachoval svoje ego.

Ráno Carl nechal zvoniť budík čo najdlhšie, lebo nechcel zaspať. Celú noc sa prehadzoval. Sestrička doktora Weavera mu prikázala, aby po polnoci nič nejedol, môže piť už len vodu, a keď vstane, poriadne sa musí osprchovať horúcou vodou, poumývať antibakteriálnym mydlom a veľkú pozornosť má venovať pravej nohe. Zdôraznila mu, aby do nemocnice prišiel pred siedmou. Čo má teraz robiť, keď je už pol siedmej? Schválne chcel mať naponáhlo, lebo si myslel, že aspoň nebude mať čas na rozmýšľanie, ibaže je ráno, on ešte ani nevstal z postele, a už je plný obáv.

Pri nohách postele sa prebudila bystrá osemročná barmská mačka Pep, ktorá akoby vycítila Carlov stres, vyskočila k nemu a šúchala mu svoj vlhký nos o neoholenú ježatú bradu.

„Vďaka, kamoška,“ prihovoril sa jej Carl, odhodil prikrývky a zamieril si to najkratšou cestou do kúpeľne. Pep sa mu ako vždy motala pod nohami. Carl zachránil mačku na konci posledného ročníka Dukovej univerzity, keď sa jej jeho spolužiak chystal po promóciách zbaviť a hodlal ju dať do útulku v nádeji, že si ju niekto adoptuje. Carlovi sa jeho plán vôbec nepozdával, považoval ho za rozsudok smrti. Na leto si ju vzal domov, mimoriadne si ju obľúbil a nakoniec ju zobral so sebou aj na právnickú fakultu. Carlov blízky priateľ a kolega právnik Frank Giordano, s ktorým hrával basketbal, sa dobrovoľne podujal, že sa o Pep tie tri dni postará, zájde k nemu domov a zabezpečí, aby mala dostatok jedla a vody, kým sa Carl nevráti domov. Všetko vyzeralo v poriadku. Alebo si to aspoň myslel.

V čase, keď Carl Vandermeer vošiel do horúcej sprchy, doktorka Sandra Wykoffová vystúpila zo svojho BMW X3. Ponáhľala sa nie preto, že by meškala, ale preto, lebo milovala svoju prácu. Na rozdiel od Carla Vandermeera veľmi zbožňovala medicínu a za posledné tri roky, odkedy bola zamestnaná v Masonovom-Dixonovom medicínskom komplexe, si nevybrala ozajstnú dovolenku. Bola atestovaná anestéziologička, ktorá vyštudovala staršiu Juhokarolínsku lekársku univerzitu, nachádzajúcu sa na opačnej strane mesta. Mala tridsaťpäť rokov, patrila k vorkoholikom a po krátkom manželstve s chirurgom sa relatívne nedávno rozviedla.

Vyhla sa výťahu a od vyhradeného parkovacieho miesta na prízemí poschodovej garáže vykročila k schodisku. Mala rada pohyb a aj tak musela vyjsť len jedným ramenom schodov. Najmodernejšie operačné sály lekárskeho komplexu, ktoré postavili hneď na začiatku milénia, sa nachádzali na prvom poschodí. V spoločenskej miestnosti chirurgov šibla jedným okom na monitor, na ktorom bol obraz bielej tabule s rozvrhom operačných sál. Službu mala v sále číslo 12 pri štyroch operáciách; prvá, v celkovej anestézii, sa týkala pravého predného skríženého väzu s patelárom a mal ju vykonať doktor Gordon Weaver. Potešilo ju to. Gordona Weavera mala veľmi rada. Ako väčšina ortopédov, aj on bol zhovorčivý a mal radosť zo svojej práce. Zo Sandrinho pohľadu bolo najdôležitejšie, že sa so zákrokmi nepiplal a ozval sa, keď sa objavilo viac krvi, ako očakával. Pre ňu bola takáto komunikácia dôležitá, hoci nie každý chirurg vedel spolupracovať. Ako všetci anestéziológovia si bola vedomá, že počas operácie ona jediná zodpovedá za pacientov zdravotný stav, nie chirurg, a dokázala oceniť, keď ju chirurg informoval, ak sa pri operácii prihodilo niečo nezvyčajné.

Sandra vyťukala na tablete meno pacienta, Carl Vandermeer, zadala jeho nemocničné číslo a svoj PIN, aby získala prístup k jeho EHR, čiže elektronickej zdravotnej karte. Chcela si pozrieť jeho predoperačnú zdravotnú anamnézu. O chvíľu už vedela, koho bude mať na starosti: zdravý dvadsaťdeväťročný muž nemá alergiu na lieky a zatiaľ sa nepodrobil anestézii. Vlastne ešte nikdy nebol hospitalizovaný. Pôjde o ľahký a nekomplikovaný prípad. Alebo si to aspoň myslela.

Keď sa prezliekla do operačného úboru, zamierila do pridelenej operačnej sály a prešla okolo recepcie, ktorú viedla mimoriadne schopná hlavná sestra Geraldine Montgomeryová. Následne minula dvere do PACU, ktoré mala po pravej ruke. Bežne tejto miestnosti vraveli oveľa jednoduchšie: zotavovacia izba. Dve predoperačné miestnosti sa nachádzali vľavo. V oboch prebiehali horúčkovité prípravy. Zdravotné sestry a ošetrovateľky sa chystali na ranné aktivity, aby profesionálne zvládli nabitý pondelkový rozvrh.

Hoci Sandra bola v súkromí prívetivá a priateľská a teraz tiež zdravila každého, koho stretla, nikde sa nezastavila, s nikým sa nedala do reči, dokonca ani nespomalila. Mala pred sebou pravidelnú rannú misiu. Nevedela sa dočkať, kedy skontroluje anestéziologický prístroj, ktorý bude používať celý deň, pretože to bola povinnosť všetkých anestéziológov a anestéziologických sestier. Od ostatných sa líšila tým, že bola zodpovednejšia ako väčšina a nevedela sa dočkať, kedy začne.

Sandra zbožňovala najnovší anestéziologický prístroj, ktorý v podstate riadil počítač. Prvotne ju pritiahla k jej špecializácii práve narastajúca úloha počítačov v oblasti anestéziológie. Sklony zdedila po otcovi, pretože ju zaujímalo takmer všetko mechanické. Jej otec Steven Wykoff bol automobilový inžinier, ktorého roku 1993 privolala spoločnosť BMW z Detroitu v Michigane do Spartanburgu v Južnej Karolíne. Fakt, že počítače boli predurčené vydobyť si dôležité miesto v oblasti medicíny, bol dôvod, prečo sa prihlásila na lekársku fakultu. Až v treťom ročníku chirurgickej cirkulácie sa bližšie zoznámila s anestéziológiou a okamžite sa do nej zamilovala. Táto špecializácia bola dokonalou zmesou fyziológie, farmakológie, informatiky a mechaniky, a toto všetko Sandre veľmi vyhovovalo.

Vošla do operačnej sály číslo 12, pozdravila Claire Beauregardovú, pridelenú obsluhujúcu sestru, ktorá už všetko usilovne pripravovala na operáciu. Nepustili sa do rozhovoru. Sandra pristúpila k svojmu spoľahlivému mechanickému partnerovi, s ktorým mala stráviť väčšinu dňa. Bol obsypaný rôznofarebnými valcami s plynom, mal viacero monitorov, meradiel, ručičiek, ventilov a klapiek. Prístroj, rovnako ako všetky zariadenia v tomto relatívne novom nemocničnom komplexe, patril k najmodernejším počítačom riadeným modelom. Mal pridelené inventárne číslo 37 takmer z celej stovky prístrojov. Číslo bolo nalepené na bočnej strane a pod ním sa nachádzal jeho servisný kalendár.

Prístroj, pred ktorým stála, bol podľa nej zázrak inžinierstva. Okrem iných možností disponoval automatickým zoznamom funkcií, ktorý vyhovoval požiadavkám FDA a v mnohých aspektoch sa podobal povinnému manuálu moderného letectva, kde sa pred vzlietnutím lietadla overuje, či všetky systémy fungujú spoľahlivo. Sandra však prístroj nezapla, ešte nechcela, aby sa spustili kontrolné funkcie. Rada stroj kontrolovala starým spôsobom, najmä vysokotlakový a nízkotlakový systém, len aby si bola na sto percent istá, že je všetko v poriadku. Rada sa ho fyzicky dotýkala a nastavovala ventily. Keď osobne overila, čo mohla, bola si oveľa istejšia, lebo sa nechcela spoliehať len na počítačom riadený kontrolný algoritmus.

Spokojná s výsledkom si pritiahla kolieskové kreslo, ktoré bude celý deň jej bidlom, sadla si a pritiahla sa k prednému panelu anestéziologického prístroja. Následne ho zapla. S pohľadom prikovaným na hlavný monitor očarene hľadela, ako stroj spustil vlastný automatický kontrolný zoznam, ktorý obsahoval väčšinu operácií, ktoré už urobila. O niekoľko minút jej prístroj oznámil, že je všetko v poriadku vrátane kritických alarmov, ktoré strážili zmeny krvného tlaku pacienta, funkciu srdca alebo nízku hladinu kyslíka v krvi.

Nadchlo ju, že je všetko, ako má byť. Keď niečo nefungovalo, dokonca i drobnosť, bola povinná kontaktovať nemocničné servisné oddelenie, ktoré zodpovedalo za servis anestéziologických prístrojov. Zistila, že technici sú čudná cháska. Tí, s ktorými už mala tú česť, boli ruskí emigranti s rôznou úrovňou plynulej angličtiny. Väčšina vyzerala ako počítačoví exoti z jej mladosti. Nemala rada najmä Míšu Zotova, ktorý ju vyhľadal v nemocničnej jedálni a chcel ju vtiahnuť do rozhovoru hneď na druhý deň, ako sa zašla na ich oddelenie opýtať jednoduchú otázku týkajúcu sa servisu prístrojov. Naháňal jej strach a o pár dní, keď jej dokonca zavolal domov a pozýval ju na pohárik, z neho mala vyslovene hrôzu. Ako získal jej nezverejnené číslo, netušila. Zaklamala mu a tvrdila, že má dlhodobý vzťah.

Keďže anestéziologický prístroj bol pripravený, Sandra sa s rovnakou svedomitosťou pustila do kontroly zásoby plynov a ostatných anestetík. Rada sa dotýkala všetkého, čo mohla pri operácii potrebovať, aby vedela, kde to je. Keby nastala mimoriadna udalosť, nechcela byť nepripravená. Chcela mať všetko na dosah.

„Chceš, aby som zaparkoval a išiel s tebou dnu?“ opýtal sa Frank Giordano, keď s Carlom odbočil niekoľko minút po siedmej k Masonovmu-Dixonovmu medicínskemu komplexu. Viezli sa mlčky. Spočiatku, keď vyrazili na sever po King Street, sa Frank aj snažil rozprúdiť rozhovor, ale Carl len mlčal. Frank sa nazdával, že je vystresovaný z nadchádzajúcej operácie, pretože prv ako vyrazili, Carl pripustil, že je strašne nervózny.

„Vďaka, nie,“ pokrútil hlavou Carl. „Trocha meškám, a tak dúfam, že tam nebudem vysedávať.“ Zjavne bol znepokojený.

„Hej, človeče,“ riekol Frank, „musíš sa uvoľniť! O nič strašné predsa nejde. Ja som si dal vyoperovať krčné mandle, keď som mal desať rokov. Bola to hračka. Pamätám si, že mi prikázali, aby som rátal od päťdesiatich k jednej. Dostal som sa k štyridsaťšesť, a keď som sa prebudil, bolo po všetkom.“

„Mám veľmi zlý pocit,“ hlesol Carl. Otočil sa a pozrel Frankovi do očí.

„Sprostosť, človeče, prečo vravíš také hlúposti? Mysli pozitívne! Pozri, operovať si to dať musíš, a musíš si to dať operovať teraz, aby si bol do decembra pripravený na ďalšiu basketbalovú sezónu. Potrebujeme ťa zdravého.“

Carl mlčal. Pred vjazdom do nemocnice sa tvorila kolóna áut. Ľudia vystupovali s príručnými batožinami. Carl tipoval, že takisto prišli na operáciu. Želal si, aby aj on robil všetko s ľahkosťou ako ostatní. Tak sa mu to aspoň zdalo. Pozrel na mobilný telefón. Bolo päť minút po siedmej. Pôvodne si chcel načasovať príchod presne načas, aby nemusel vyčkávať.

„Vystúpim tu,“ náhle rozhodol Carl a zároveň otvoril dvere spolujazdca. Vyteperil sa von.

„Do tridsať sekúnd ťa doveziem až k dverám,“ namietol Frank.

„Nemyslím. Budem rýchlejší, keď pôjdem pešo.“ Carl zabuchol za sebou dvere a otvoril kufor. Vytiahol batoh, do ktorého si nabalil základné potreby, a prehodil si ho cez plece. „Nezabudni na mačku!“

„Netráp sa,“ prikývol Frank, keďže aj on vystúpil. Prešiel popred auto a rýchlo Carla objal. Carl nereagoval, a keď jeho priateľ odstúpil, pozrel mu do očí. Keď však Frank zdvihol päsť, Carl ho napodobnil. Ťukli si hánkami. „Čochvíľa sa uvidíme, kámo!“ dodal Frank. „Budeš v poriadku.“

Carl prikývol, otočil sa a vykročil popri krátkom rade stojacich áut, ktorých šoféri čakali, kedy sa dostanú bližšie k hlavnému vchodu, kde chceli vysadiť svojich pasažierov. Keď vošiel do haly nemocnice, spomenul si, ako kedysi na hodine histórie na Dukovej univerzite čítal Danteho opis pekla.

Dobrovoľníčka v ružovej nariasenej blúzke ho poslala cez halu do prijímacej ambulancie. Carl povedal recepčnej, ktorá sedela za vysokým pultom, svoje meno.

„Meškáte,“ ozvala sa žena s mierne vyčítavým tónom v hlase. Vizuálne sa až neprirodzene ponášala na pani Gillespieovú, Carlovu učiteľku v šiestom ročníku. Táto asociácia mu navodila pocit, akoby sa vrátil do mladosti, keď naozaj ešte nemal svoj osud v rukách. Carl bol neskrotný dvanásťročný divoch a s pani Gillespieovou si nerozumel. Recepčná vzala kôpku papierov, ktoré ležali pred ňou na pulte, a podala ju Carlovi. „Sadnite si! O chvíľu po vás príde sestra.“

Sestra bola viditeľne prívetivejšia, hoci podobne panovačná ako recepčná. S úsmevom požiadala Carla, aby ju nasledoval do priestoru oddeleného závesmi, kde bolo pripravené čisto ustlané lôžko na kolieskach s prikrývkou a vankúšom. Na ňom ležal prehodený neslávne známy anjel, operačný úbor pre pacientov, vzadu so šnúrkami. Sestra ho porovnala s fotografiou, opýtala sa ho na meno, priezvisko a dátum narodenia a na zápästie mu založila visačku s menom. Keď bola hotová, pokynula mu, aby si odložil cenné veci do plátenného vreca so zipsom, ktoré tiež ležalo na lôžku, aby sa vyzliekol, natiahol si anjela a ľahol si. Znútra zatiahla záves dokola, aby mal súkromie. Sledovala Carla, ktorý sa usiloval prísť na to, ako si má anjela obliecť.

„Otvor má byť na chrbte,“ usmernila ho sestra, akoby tým chcela rozptýliť Carlov zmätok. „Vrátim sa o chvíľu, keď budete pripravený.“ Nato sa stratila za závesom. Bolo jasné, že má naponáhlo.

Carl ju poslúchol, ale mal problém, najmä pokiaľ išlo o to, ako si úbor vzadu zaviazať. Jeden pár šnúrok bol na krku, druhý na páse, čo nedávalo zmysel. Upravil sa najlepšie, ako vedel. Sotva si ľahol na lôžko a prikryl sa, už sa ho spoza závesu sestra opýtala, či je pripravený.

Znova vošla k nemu a zaplavila ho otázkami: Jedli ste niečo ráno? Máte nejakú alergiu? Intoleranciu na lieky? Snímateľnú zubnú protézu? Fajčíte? Dali vám niekedy anestéziu? Užili ste za posledných dvadsaťštyri hodín aspirín? Nekonečný príval otázok neprestával a Carl svedomito opakoval nie, kým mu nepoložila otázku, ako sa cíti.

„Ako to myslíte?“ opýtal sa Carl. Otázka ho prekvapila. Nečakal ju. „Som nervózny. Na to sa pýtate?“

Sestrička sa zasmiala. „Nie, nie, nie! Chcela som vedieť, či vám je v tejto chvíli dobre a či ste sa v noci cítili v pohode. Pokúšam sa zistiť, či nie ste náhodou chorľavý. Neboli ste prechladnutý? Nemáte horúčku? Čokoľvek podobné?“

„Aha, chápem,“ prikývol Carl s pocitom trápnej naivity. „Žiaľ, cítim sa dobre a som až príliš zdravý, čiže nemám výhovorku, aby som sa mohol vyhnúť operácii. Ale aby som bol úprimný, cítim úzkosť.“

Sestra zdvihla pohľad od tabletu, kde zaznamenávala všetky Carlove odpovede. „Akú úzkosť pociťujete?“

„Akú by som mal?“

„Pre niektorých ľudí je nemocnica stresujúca. My, čo tu pracujeme, nemáme podobný problém, pretože sme tu každý deň. Povedzte mi na stupnici od jeden do desať, akú úzkosť cítite.“

„Asi osem. Úprimne priznávam, že som nervózny. Nemám rád injekcie ani lekárske nástroje.“

„Kolabovali ste niekedy v nemocničnom prostredí?“

„Musíte mi to preložiť.“

„Stratili ste niekedy u lekára vedomie?“

„Bohužiaľ, áno. Dvakrát. Raz, keď mi v univerzitnej ošetrovni brali krv na nejaké testy, a druhý raz, keď som chcel na vysokej škole darovať krv.“

„Zapíšem to do vašej karty. Som presvedčená, že ak o to požiadate, dajú vám niečo na upokojenie.“

„To by bolo fajn,“ prikývol Carl a myslel to vážne.

Sestrička odmerala Carlovi tlak a pulz a ako poznamenala, hodnoty mal v norme. Potom sa ho opýtala, ktoré koleno mu budú operovať, a keď Carl ukázal na pravé, permanentnou fixkou mu na pravé stehno nakreslila veľké X asi desať centimetrov nad jabĺčkom. „Chceme si byť istí, že vám zoperujeme správne koleno,“ podotkla.

„Ja tiež,“ zareagoval Carl vyplašene. „Už sa niekedy stal omyl?“

„Bohužiaľ,“ prikývla sestra. „Nie v našej nemocnici, ale prihodilo sa to.“

Doriti, pomyslel si Carl. Teraz sa musel báť všetkého. Bol veľmi nervózny a rozmýšľal, či sa nerozhodol zle, keď Lynn odhovoril, aby za ním chodila a trochu ho pred operáciou povzbudila. Možno by potreboval mediátora.

„Doktorka Wykoffová, pacient je pripravený v CSPC,“ oznámila Claire, keď sa vrátila do operačnej sály číslo 12. CSPC bola centrála pre pacientov čakajúcich na operáciu, neuveriteľne dlhý názov pre predsálie, kde čakali pacienti, ktorých mali operovať.

„Ako je na tom doktor Weaver?“ opýtala sa Sandra.

„Prezlieka sa. Sme pripravení. Môžeme začať.“

„Perfektné,“ prikývla Sandra. Vstala a vzala si tablet. „Jennifer, ako ste na tom?“ Sálová sestra Jennifer Donovanová bola už oblečená, na rukách mala natiahnuté gumené rukavice a rozkladala sterilizované nástroje. Bolo 7.21 ráno.

„O chvíľu budem hotová,“ oznámila jej Jennifer.

Kráčajúc po hlavnej chodbe, Sandra kontrolovala Carlovu elektronickú zdravotnú kartu a všimla si zápis prijímajúcej sestry. Nenašla nijaký varovný signál, ktorý by avizoval nejaké ťažkosti. Upútalo ju však, že pacient je značne vystrašený a v minulosti dvakrát pri odbere krvi skolaboval. S niečím podobným mala skúsenosti, pretože ľudí s takouto fóbiou je veľa. Ľudia zriedka odpadnú, keď ležia. Podľa jej názoru je úzkosť bežná záležitosť. V takýchto prípadoch rada používala midazolam alebo versed. Účinkovali ako kúzlo, pretože dokázali upokojiť aj veľmi vystrašených pacientov. Skontrolovala údaj o Carlovej hmotnosti, aby si bola istá, že má vo vrecku plášťa injekčnú striekačku s primeranou dávkou.

Carla Vandermeera našla v jednej z predoperačných kójí CSPC. Nemohla si nevšimnúť, že je atraktívny. Tmavé husté vlasy a prekvapujúco veľké modré oči. Viditeľne ho ovládala úzkosť, no inak bol ukážkovo zdravý. V duchu si pomyslela, že bude radosť byť pri jeho operácii.

„Dobré ráno, pán Vandermeer,“ pozdravila ho Sandra. „Som doktorka Wykoffová a budem vašou anestéziologičkou.“

„Chcem, aby ste ma uspali!“ vyhlásil Carl tak autoritatívne, ako sa mu za daných okolností podarilo. „Dohodol som sa s doktorom Weaverom, a ten mi sľúbil, že ma uspíte. Nechcem epidurálnu anestéziu.“

„Žiadny problém,“ súhlasila Sandra. „Sme pripravení. Vidím, že sa operácie trocha bojíte.“

Carl sa priškrtene zasmial: „Myslím, že je to prislabé slovo.“

„Môžem vám pomôcť, ale budem vám musieť pichnúť injekciu. Viem, že ich nemáte rád, ale po tejto budete určite v poriadku. Pomôže vám, ručím za to.“

„Aby som pravdu povedal, nie som nadšený. Kam mi ju pichnete?“

„Stačí do ramena.“

Carl pozbieral odvahu, na ľavom ramene si poslušne vyhrnul rukáv a odvrátil zrak, aby sa vyhol pohľadu na ihlu. Sandra mu zručne potrela rameno dezinfekciou a pichla mu injekciu.

Carl sa pozrel na lekárku. „Veď to nič nebolo. Skončili ste?“

„Hotovo! Ešte s vami musím prejsť záznam, ktorý s vami spísala prijímajúca sestra.“

Náhlivo mu kládla rovnaké otázky, či po polnoci nejedol, či nemá nejakú alergiu, intoleranciu na lieky, iné zdravotné problémy, či už podstúpil anestéziu, či nemá vyberateľnú zubnú protézu a tak ďalej, a tak ďalej. Medzitým, ako ho spovedala, sa Carlovi vďaka midazolamu zmenila nálada. Nielenže už nemal strach, naopak, celá situácia mu teraz pripadala komická.

Následne sa Sandra pustila do zavádzania infúzie. Carlovi bolo všetko jedno a ľahostajne pozoroval jej prípravu. Pomohlo aj to, že lekárka bola nesmierne presvedčivá a danú procedúru zvládala s veľkou zručnosťou. Vždy si dávala záležať, aby bola pripravená, preto si verila. Namiesto jednoduchej infúznej ihly mu zaviedla katéter. Počas celej procedúry Carl neprestajne hovoril, najmä o svojej priateľke Lynn Peirceovej, ktorá je študentkou štvrtého ročníka lekárskej fakulty a najlepšie vyzerajúca žena v ročníku. Sandra nechala diplomaticky tému zaniknúť.

O niekoľko minút prišiel doktor Gordon Weaver, prehodil s Carlom zopár slov a opýtal sa ho, ktoré koleno mu budú operovať. Ubezpečil sa, že veľké X, ktoré mu nakreslila prijímajúca sestra, je na správnom stehne.

„Ľudkovia, vy ste tuším posadnutí správnym kolenom,“ zavtipkoval Carl.

„Môžete mi veriť, priateľko,“ prikývol doktor Weaver.

Cez chodbu previezli Carla do sály číslo 12. Sandra lôžko ťahala a doktor Weaver ho tlačil. Zastali pri operačnom stole priamo pod ostrými svetlami. Uprostred vety Carl upadol do ľahkého spánku, čím Sandre znova pripomenul, prečo rada používa midazolam. Len omnoho neskôr, keď kontrolovala každý krok, zapochybovala o dávke, ktorú mu dala. Sandra, doktor Weaver a Claire Beauregardová nacvičeným spôsobom preniesli Carla na operačný stôl.

Kým si doktor Weaver odišiel vydrhnúť ruky pred operáciou, Sandra pritiahla anestéziologický stroj bližšie ku Carlovej hlave. Túto etapu operácie mala najradšej. V tejto chvíli hrala hlavnú úlohu a opäť sa chystala dokázať platnosť farmakologickej vedy. Pre anestéziu je charakteristické, že si od lekára vyžaduje extrémne sústredenie na detaily. Úseky intenzívnej činnosti, ako napríklad to, čo robila teraz, sa striedali s fázami, keď sa relatívne nudila, čo si od nej vyžadovalo vedomé úsilie, aby nezabúdala na sústredenosť. Kedykoľvek o tom rozmýšľala, prichádzala jej na um len analógia s pilotom. Práve sa pripravuje na odlet. Keď sa jej podarí vzlietnuť, ocitne sa vo fáze letu so zapnutým autopilotom a nebude mať veľa práce okrem kontrolovania monitora a meracích ukazovateľov. A napokon, keď začne pristávať, bude mať plné ruky práce a bude sa musieť sústrediť na detaily.

Keďže ani na jeden z aktuálnych anestetických agensov nepredpokladala špeciálne kontraindikácie, plánovala použiť izofluran obohatený o oxid dusný a kyslík. Túto kombináciu zvolila v tisícoch prípadov a považovala ju za bezpečnú. Nepotrebovala paralyzujúce lieky, pretože operácia kolena si nevyžadovala uvoľnenie svalov, ako napríklad operácia brucha, a nechystala sa použiť ani endotracheálnu trubicu. Namiesto toho pacientovi nasadí LMA, čiže laryngeálnu masku alebo larymasku. Sandra bola punktičkárka vo všetkých smeroch svojho života, špeciálne však pri anestézii, a nikdy sa jej neprihodila nijaká veľká komplikácia.

Sandra vedela ako všetci vyštudovaní anestéziológovia a odborne vyškolené anestéziologické sestry, že ideálny anestetický plyn by mal byť nehorľavý, mal by byť rozpustný v krvi, aby sa dal proces rýchlo zvrátiť, mal by byť čo najmenej toxický pre rozličné orgány a nemal by dráždiť dýchacie cesty. Vedela aj to, že žiadny v súčasnosti používaný anestetický agens nespĺňa dokonale všetky dané kritériá. Napriek tomu kombinácia, ktorú zamýšľala použiť počas Carlovej operácie, sa k tomu veľmi približovala.

Sandra najskôr nastavila všetky monitorované údaje tak, aby nepretržite dostávala na obrazovku údaje o Carlovom pulze, EKG, nasýtenosti krvi kyslíkom, telesnej teplote, systolickom a diastolickom tlaku. Anestéziologický prístroj bude monitorovať ostatné hodnoty, ktoré treba sledovať, napríklad objem kyslíka a oxidu uhličitého v plniacich a vydychovaných plynoch a premenné parametre ventilácie.

Keď umiestnila senzory, hlavne EKG zvody a manžetu na tlak krvi, Carl sa prebral. Na tvári nemal ani stopu po strachu. Dokonca žartoval, že keď všetci majú na tvári masku, cíti sa ako na halloweenskej párty.

„Dám vám kyslík,“ povedala Sandra a opatrne mu priložila na nos a ústa čiernu dýchaciu masku. „Potom vás uspím.“ Pacienti mali radšej túto utešujúcu metaforu ako skutočnosť, ktorú si Sandra dobre uvedomovala, že anestézia je v podstate stav riadenej intoxikácie človeka za kontrolovaných a zvrátiteľných okolností.

Carl sa neponosoval, len zatvoril oči.

Následne mu Sandra vpichla propofol, podľa jej názoru fantastický liek, ktorý sa, žiaľ, škandalizoval po tragédii Michaela Jacksona. Keďže si uvedomovala, čo propofol spôsobuje arteriálnemu tlaku krvi, dychovej aktivite a cerebrálnej hemodynamike, bez primeraného monitorovania fyziologických činností a prvotriedne pripraveného anestéziologického prístroja by tento liek nikdy nikomu nepodala.

V úvodnej fáze bola Sandra najsústredenejšia. Orlím zrakom prikovaným na všetky monitorované údaje pridržiavala Carlovi na tvári čiernu dýchaciu masku, aby mohol voľne vdychovať čistý kyslík. Hmlisto zaregistrovala, že doktor Weaver sa vrátil do operačnej sály, obliekol si sterilný plášť a natiahol gumené rukavice. Približne po piatich minútach odložila dýchaciu masku a našla primerane veľkú larymasku. Nacvičeným spôsobom zaviedla trojuholníkovú nafukovaciu manžetu do Carlových úst a pritlačila ju prostredníkom. Rýchlo ju nafúkla a larymasku pripojila k trubici anestéziologického stroja. Prístroj okamžite zaznamenal oxid uhličitý vo vydychovanom plyne, čo svedčilo, že larymaska je nasadená správne. Aby si však bola celkom istá, stetoskopom skontrolovala dýchanie. Spokojná prilepila trubicu larymasky ku Carlovmu lícu, aby sa neuvoľnila. Potom nastavila správny podiel izofluranu, oxidu dusného a kyslíka. Oxid dusný má čiastočne anestetické vlastnosti, ale nie postačujúce, aby sa dal používať samostatne. Pôsobí tak, že znižuje spotrebu izofluranu, čo je užitočné, pretože izofluran má na dýchacie cesty mierne dráždivé účinky. Potom Carlovi vtrela antibiotickú masť do očí, aby mu ochránila rohovky pred vysušením, a zalepila mu viečka.

Sandra sledovala anestéziologický prístroj a hodnoty všetkých životných funkcií pacienta. Všetko bolo v poriadku. Vzlet lietadla prebehol hladko. Metaforicky sa priblížili k správnej letovej hladine a čoskoro zhasne signál, že pasažieri majú mať zapnuté bezpečnostné pásy. Sandrin tep, ktorý počas zavádzania anestézie pozoruhodne vyskočil, klesol späť na normál. Ako vždy prekonala zopár napätých minút, ktoré ju napriek tomu stále napĺňali dávkou eufórie z dobre vykonanej práce a odborne ošetreného pacienta.

„Je všetko v poriadku?“ opýtal sa doktor Weaver. Ani on sa nemohol dočkať, kedy začne.

Sandra opätovne ručne skontrolovala Carlov tlak a vztýčila palec. Potom pomohla Claire nasadiť kovovú šibenicu, čiže zástenu, ktorá bude v priebehu operácie oddeľovať pacientovu hlavu od sterilného operačného poľa. Keď bola zástena na mieste, sadla si. Teraz nastala stredná fáza letu.

Doktor Weaver udržiaval počas operácie s každým na operačnej sále zväčša jednostranný rozhovor. Vysvetľoval, čo technicky robí, a kým tvoril patelárny transplantát, rozprával o svojich deťoch a o víkendovom dome na Folly Islande.

Sandra počúvala na pol ucha a predpokladala, že sálová a kolujúca sestra tiež. Sandra prehovorila len raz, keď monológ doktora Weavera na chvíľu ustal. Využila príležitosť a opýtala sa, ako dlho, podľa neho, ešte zákrok potrvá.

Chirurg na chvíľu prestal, narovnal si chrbát a uvažoval. „Odhadujem, že približne štyridsať minút. Ide to hladko. U vás je všetko v poriadku?“

„Všetko je fajn,“ prikývla Sandra. Nazrela do poznámok. Súčasný moderný prístroj poskytoval aj anestetický záznam, no Sandra si robila vlastné poznámky, už kvôli sebe, aby nestratila koncentráciu. Ďalších štyridsať minút znamenalo, že celkový čas potrebný na procedúru iba mierne prekročí hodinu a pol, čo dokazovalo, že doktor Weaver zostal verný svojej povesti. Iným ortopédom by to trvalo takmer dvojnásobok času.

Sandra sa trochu pohýbala a vystrela si nohy, aby sa jej rozprúdila krv. Ak by si potrebovala oddýchnuť, mohla zavolať niekoho, kto by ju na pár minút vystriedal, no túto príležitosť využívala zriedkakedy, a nevyužila by ju ani dnes, hoci operácia prebiehala hladko.

Sandra začula zvuk vŕtačky, čo znamenalo, že doktor Weaver práve pripravoval v kosti tunel, do ktorého navlečie patelárny alograf. Sandra vedela, že okostica je husto posiata vláknami vedúcimi bolesť, preto uprene hľadela na integrovanú kontrolnú obrazovku, aby rýchlo zareagovala, keby nastali pozorovateľné zmeny, ktoré by značili, že hladina anestézie nie je dostatočná. Všetky údaje zostali rovnaké ako počas celej operácie. Zamerala sa na akciu srdca. Bola na sedemdesiatdva, bez akejkoľvek zmeny. Medzitým, ako sa sústredila na údaje, obrazovka urobila niečo, čo nikdy predtým nevidela. Zdalo sa, že zablikala a akoby údaje na pár sekúnd zmizli.

S miernymi obavami, pretože nevedela, čo žmurknutie obrazovky znamenalo, sa naklonila, aby lepšie videla, pričom jej pulz vystrelil raketovou rýchlosťou dohora. Predstava, že uprostred operácie stratí všetky údaje, nebola najpríjemnejšia. Zadržala dych a pozorne hľadela, či sa epizóda nezopakuje. Prešlo niekoľko sekúnd a nato pár minút. Ďalšie zablikanie sa neobjavilo.

Po piatich minútach sa upokojila najmä preto, lebo všetky sledované údaje vrátane EKG ostali v norme. Nech už išlo o čokoľvek, očividne sa to nezopakovalo. Jediná zmena, a to si nebola vôbec istá, či naozaj nejaká zmena nastala, sa prejavila v tom, že všetky krivky sa jej na obrazovke javili mierne vyššie. Vyzeralo to, akoby sa zmenila výška bazálnej línie alebo kalibrácia. To sa však nemohlo stať, pretože nič nemenila.

Sandra potriasla hlavou, akoby sa chcela zbaviť neexistujúcej pavučiny. Možno naozaj potrebuje prestávku. Napriek tomu zostala prikovaná k stoličke a zblízka pozorovala pacientov monitor, lebo sa bála, že daný artefakt bol skutočný. Očarúvalo ju, ako pohyblivé krivky brázdili obrazovku, najmä EKG, rýchlym, opakujúcim sa, stúpajúcim a klesajúcim staccatom.

Asi po desiatich minútach doktor Weaver upútal Sandrinu pozornosť, keď jej oznámil, že o dvadsať minút začne šiť. Bol to pre ňu signál, že sa blíži jej druhý rušný časový úsek. Zatvorila prívod izofluranu, ale oxid dusný a kyslík ponechala. V tej chvíli, ako to urobila, nastala pohroma! Spustil sa alarm nízkej saturácie kyslíka v krvi, načo Sandra vyskočila zo stoličky. Očami blysla na monitor. Kyslík sa odrazu znížil zo 100 na 92 percent. Nič vážne, ale nastala zmena, keďže počas celej operácie bol nastavený na maximum. Povzbudilo ju, že teraz bol na 93 percentách a ďalej stúpal. Prečo však klesol? Sandra nemala tušenie. Vtom zbadala, že sa zmenilo aj EKG. Vo chvíli, keď klesla saturácia kyslíka, zrazu sa objavili zmeny T vĺn EKG, čo naznačovalo endokardiálnu ischémiu, teda nedostatok adekvátneho množstva kyslíka v srdci. To nebolo dobre. Ako je to však možné? Dopekla, ako môže mať srdce nedostatok kyslíka, keď sa jeho saturácia v krvi zmenila len chvíľu predtým, aj to nie o veľa? Tvrdý oriešok!

Sandra sa silou vôle prinútila zachovať pokoj. Musí premýšľať. Je jasné, že sa niečo pokazilo. Ale čo? Rýchlo zvýšila percento kyslíka a znížila oxid dusný. Vzápätí si všimla, že podľa všetkého začal respiračný objem klesať, čo značilo, že Carl nedýcha takými hlbokými nádychmi ako doteraz. Okamžite pustila ventilačného asistenta dýchania. Chcela natlačiť väčší podiel kyslíka, aby sa alarm vypol.

„Hej,“ prekrikoval sa doktor Weaver s alarmom, „pacient má obe nohy hyperextendované. Dostal záchvat? Čo sa to, dočerta, deje?“

„Ach, bože, nie!“ Sandra ticho vykríkla. Vyskočila zo stoličky a rýchlo schmatla baterku. Strhla pásku, ktorou zalepila Carlove viečka, posvietila mu do zreníc. Čo videla, ju vydesilo. Obidve zrenice mal dilatované a reagovali veľmi pomaly! Náhle pocítila v nohách slabosť a musela sa na chvíľu oprieť. Pridržala sa operačného stola. Dostala strach, pretože hyperextenzia nôh bola príznakom niečoho, čo sa nazývalo dekortikačná rigidita, čiže najcitlivejšia časť mozgu, kortex, nedostávala toľko kyslíka, koľko potrebovala. Keď je mozgová kôra ochudobnená o kyslík, milióny mozgových buniek nielenže zlyhajú, ako napríklad srdcové bunky, ale umrú!

Table of Contents

Start

Prológ

KNIHA 1

[1]