MARK BOWDEN

PABLO ESCOBAR

Copyright © 2015 by Mark Bowden

Translation © 2016 by Peter Tkačenko

Jacket photograph © by Eric VANDEVILLE/Gamma-Rapho via Getty Images

Jacket design © 2016 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Killing Pablo: the hunt for the world’s greatest outlaw (Grove Press, an imprint

of Grove Atlantic, New York 2015) preložil Peter Tkačenko.

Redigoval Ladislav Sokol.

Obálku navrhol Juraj Šramko.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 4 829. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-4932-5

Venujem Rosey a Zookovi

PROLÓG

2. december 1993

V deň smrti Pabla Escobara prišla jeho matka Hermilda na miesto činu pešo. Ráno jej nebolo dobre, preto zašla na kliniku, kde sa dozvedela, čo sa stalo. Omdlela.

Keď sa prebrala, zamierila priamo do Los Olivos, štvrte na juh od centra Medellína, kde sa to podľa televíznych a rozhlasových reportérov udialo. Ulice boli plné ľudí, takže musela vystúpiť z auta. Meravá, zhrbená Hermilda pokračovala drobnými krôčikmi. Okuliare na dlhom rovnom nose, aký po nej zdedil aj syn, mala odolná, sivovlasá starena s vpadnutou tvárou trochu nakrivo. Oblečená v šatách so svetlou kvetovanou potlačou aj napriek úspornému tempu kráčala na svoju tučnú dcéru príliš rýchlo. Mladšia žena mala čo robiť, aby udržala krok.

Štvrť Los Olivos pozostávala z blokov nepravidelných dvoja trojposchodových domov so záhradami vpredu a dvorčekmi vzadu. Pri mnohých zakrpatené palmy ledva siahali po strechu. Davy ľudí zadržiavali policajné barikády. Viacerí z miestnych pre lepší výhľad vyliezli na strechy. Niektorí tvrdili, že o život určite prišiel práve don Pablo, iní zasa, že nie, polícia niekoho zabila, ale nie jeho, znova im utiekol. Mnohí radšej verili verzii o úteku. Medellín bol Pablov domov. Práve tu zarobil svoje miliardy a tu za ne dal vybudovať veľké kancelárske budovy a bytové komplexy, diskotéky a reštaurácie. Práve tu dal postaviť príbytky pre chudobných, pre ľudí, ktorí sa dovtedy museli krčiť v kartónových, plastových a plechových škatuliach, čo sa prehrabávali v horách odpadkov, pred smradom sa chránili vreckovkou a hľadali čokoľvek, čo by sa dalo vyčistiť a predať. V tomto meste staval futbalové ihriská s osvetlením, takže robotníci mohli hrať aj po západe slnka. Pri otváraní zvykol prestrihnúť červenú pásku a občas si už ako žijúca legenda dokonca sám zahral. Všetci sa zhodovali, že ten bacuľatý chlapík s fúzikmi má stále svižné nohy. Mnohí boli presvedčení, že tu ho polícia nikdy nedostane, že ho nemôže dostať, hoci má k dispozícii komandá smrti a od gringov doláre a špionážne lietadlá a vie o každom šuchnutí. Zatiaľ čo po ňom pátrali, ukrýval sa šestnásť mesiacov. Presúval sa z úkrytu do úkrytu, a hoci ho občas niekto spoznal, nikdy by to neoznámil, pretože na tomto mieste ste jeho podobizeň vídali v ozdobných rámoch na stenách, za jeho dlhý život a početné potomstvo sa odriekali modlitby a tí, čo sa zaňho nemodlili, sa ho báli.

Starena cieľavedome kráčala, kým ju s dcérou nezastavili rázni muži v zelených uniformách.

„Sme príbuzní. Toto je matka Pabla Escobara,“ vysvetľovala dcéra.

Policajtmi to ani nehlo.

„Vy azda nemáte matky?“ spýtala sa Hermilda.

Keď sa informácia o príchode matky a sestry Pabla Escobara dostala k vyšším hodnostiam, dovolili im prejsť. Pozdĺž zaparkovaných áut v sprievode policajtov kráčali k blikajúcim sirénam sanitiek a policajných áut. Ich príchod zachytili televízne kamery a dav zašomral.

Hermilda prešla cez ulicu k fliačiku trávy, kde ležalo rozpleštené telo mladého muža. Uprostred čela mal dieru po guľke a zelenými, mŕtvymi očami tupo civel na oblohu.

„Vy hlupáci!“ zvolala Hermilda a nahlas sa pred policajtmi rozosmiala. „Vy hlupáci! To nie je môj syn! To nie je Pablo Escobar! Zabili ste niekoho iného!“

Vojaci však ženu nasmerovali bokom a zo strechy garáže spustili nosidlá, ku ktorým bol remeňmi pripútaný bosý tučný muž s vyhrnutými manžetami na džínsoch a v modrom tričku. Okrúhlu bradatú tvár mal napuchnutú a krvavú. Pri čiernej brade vynikli upravené štvorcové fúziky s vyholenými koncami, akými bol známy Hitler.

Na prvý pohľad bolo ťažko povedať, či je to naozaj on. Hermilda zatajila dych a mlčky postávala nad telom. Miešala sa v nej bolesť, hnev, no zároveň cítila úľavu aj hrôzu. Uľavilo sa jej, lebo vedela, že nočná mora jej syna sa skončila. Hrôza vyplývala z presvedčenia, že jeho smrť rozpúta ešte viac násilia. V tej chvíli si zo všetkého najviac želala, aby sa to všetko skončilo, predovšetkým pre jej rodinu. Nech sa všetka bolesť a krviprelievanie pominie spolu s Pablom.

Pri odchode pevne zovrela pery, z ktorých sa nedalo vyčítať, čo cíti. Zastavila sa len raz, aby reportérovi s mikrofónom povedala, „aspoň už je na odpočinku“.

EL DOCTOR NA VZOSTUPE

1948 – 1989

1

V apríli 1948 nebolo v Južnej Amerike vzrušujúcejšie miesto ako kolumbijská Bogota. Vo vzduchu visela zmena, statický náboj čakal, kam udrie. Nikto nevedel, čo presne to bude, iba že je to na dosah. V tom okamihu života národa, ba celého kontinentu, sa celé dovtedajšie dejiny zdali len predohrou.

Bogota, kde v tom čase žilo vyše milióna ľudí, sa rozliehala po zelených horských svahoch až do širokej savany. Zo severu a východu mesto ohraničovali strmé hory, z juhu a západu bolo prístupné cez prázdnu rovinu. Kto tam zamieril lietadlom, hodiny videl len pohoria, jeden za druhým sa dvíhali hrebene so smaragdovými končiarmi, tie najvyššie z nich prikryté bielou čiapočkou. Slnečné lúče dopadajúce pod najrôznejšími uhlami na hrebene hôr vytvárali kaleidoskop najrôznejších odtieňov zelenej, medzi ktorými sa hadili horské potôčiky. Postupne sa zlievali, až napokon vyústili do modrých riečnych údolí ponorených hlboko v tieni. A potom sa z ničoho nič medzi panenskými svahmi vynorila moderná metropola, betónová opacha pokrývajúca šíru pláň. Väčšina tamojších budov nebola vyššia ako dve či tri poschodia a z farieb dominovala tehlovočervená. Od centra na sever sa ťahali široké bulváre s múzeami, neoklasickými katedrálami a pôvabnými starobylými sídlami, ktoré by mohli súperiť s najelegantnejšími mestskými štvrťami kdekoľvek na svete. Na juhu by sme však objavili štvrte úbožiakov, ktorí utekali pred nekončiacim násilím v džungli a horách a hľadali tu útočisko, prácu a nádej; no namiesto toho našli ubíjajúcu biedu.

V severnej časti mesta, ďaleko od neporiadku a špiny, sa chystalo veľkolepé stretnutie, Deviata Panamerická konferencia. Ministri zahraničných vecí zo všetkých krajín kontinentu sa chystali na podpis charty Organizácie amerických štátov. Táto koalícia pod vedením USA mala za cieľ poskytnúť štátom Strednej a Južnej Ameriky silnejší hlas a význam. Mesto chcelo počas veľkej udalosti vyzerať ako zo škatuľky. Upratovali sa ulice, odvážali odpadky, verejné budovy dostali nové fasády, cesty nové značenie, ulice zdobili čerstvo zasadené rastliny a vejúce vlajky. Dokonca pouliční leštiči topánok dostali nové uniformy. Delegáti a vyslanci, zhromaždení v prekvapivo upravenom hlavnom meste dúfali, že nová organizácia prinesie zbedačeným republikám poriadok a rešpekt. Udalosť však zároveň priťahovala kritikov a ľavicových agitátorov, medzi nimi aj mladého študentského lídra z Kuby, istého Fidela Castra. Založenie Organizácie amerických štátov pre nich bolo prejavom zbabelosti, zapredanie, spolčenie s imperialistickými gringami zo severu. Idealisti, ktorí prišli zo všetkých končín regiónu, boli presvedčení, že svet majú na dosah rúk, že treba vybojovať zápas medzi kapitalizmom a komunizmom, alebo aspoň socializmom. Mladí rebeli ako dvadsaťjedenročný Castro predpokladali, že ich čaká revolučné desaťročie. Chystali sa zvrhnúť miestne skostnatené feudálne aristokracie a nastoliť mier, sociálnu spravodlivosť a založiť skutočný panamerický politický blok. Boli štýloví, nazlostení a bystrí a nechýbalo im pevné mladícke presvedčenie, že budúcnosť patrí im. Do Bogoty prišli, aby novú organizáciu zavrhli a chystali vlastnú kontinentálnu konferenciu, na ktorej chceli koordinovať celomestské protesty. Spoliehali sa na vedenie istého konkrétneho muža. Bol ním nesmierne populárny kolumbijský politik, štyridsaťdeväťročný Jorge Eliécer Gaitán.

„Nie som človek, som ľud!“ znel Gaitánov slogan. Vždy keď ho na záver prejavu dramaticky deklamoval, dostával svojich horlivých obdivovateľov do varu. Bol miešancom, získal kvalitné vzdelanie a spôsoby kolumbijskej bielej elity, no zároveň bol nízkeho vzrastu, mal tmavú pokožku, širokú tvár a hrubé čierne indiánske vlasy, typické pre Kolumbijčanov z nižších vrstiev. Gaitán svojím vzhľadom evokoval, že je outsider, človek más. Nikdy sa nemohol celkom začleniť do vyberanej skupinky bielych, ktorí vlastnili väčšinu pôdy a prírodných zdrojov a ktorá vo vláde po celé generácie udávala tón. Rodiny z tejto skupinky ovládali bane, vlastnili ropné polia, pestovali ovocie, kávu a zeleninu, z čoho pochádzala väčšina kolumbijských exportných príjmov. Vďaka technológiám a investíciám od korporácií z USA zbohatli na predaji ohromného národného prírodného bohatstva do Ameriky a Európy. Vďaka získanému bohatstvu mohli z Bogoty vybudovať mesto, ktoré mohlo smelo súperiť s najkrajšími svetovými metropolami. Farbou kože sa od nich Gaitán neprehliadnuteľne odlišoval, ale zároveň pútal vylúčených, masy kolumbijského ľudu, ktoré boli považované za podradné, a tak nemali prístup k ziskom z exportu ani k ostrovčekom mestskej prosperity. Vďaka tomu spojeniu však Gaitán získal moc. Hoci bol vzdelaný a mocný, predsa len patril k tým, ktorí si mohli vybrať iba ak medzi prácou v bani alebo na poli. Ich mzda stačila len na prežívanie a zostávali bez možnosti získať vzdelanie či nádej na lepší život. Predstavovali však drvivú väčšinu voličov.

Časy boli zlé. V mestách to znamenalo infláciu a vysokú nezamestnanosť, zatiaľ čo na vidieku, v horách či džungli predstavujúcich väčšinu Kolumbie, to znamenalo nedostatok práce, živorenie a smrť od hladu. Protesty nahnevaných campesinos pod vedením marxistických agitátorov boli čoraz násilnejšie. Vláda na čele s Konzervatívnou stranou a jej sponzormi, zámožnými vlastníkmi pôdy a baní, reagovala drasticky. Objavovali sa masakry a svojvoľné popravy. Mnohí predvídali, že začarovaný kruh protestov a represie povedie k ďalšej krvavej občianskej vojne – marxisti to považovali za nevyhnutnú formu odporu. Väčšina Kolumbijčanov však nepatrila k marxistom ani k oligarchom, jednoducho chceli mier. Nechceli vojnu, iba zmenu. Práve tú očakávali od Gaitána. Vďaka tomu bol nesmierne populárny.

Pred dvoma mesiacmi vystúpil v Bogote na Plaza de Bolívar s prejavom, v ktorom stotisíc zhromaždeným sľúbil, že jeho vláda obnoví poriadok. Požiadal dav, aby svoje pobúrenie a sebaovládanie vyjadril tým, že na jeho prejav nezareagujú volaním a potleskom, ale tichom. Svoje poznámky adresoval priamo prezidentovi Marianovi Ospinovi.

„Žiadame, aby sa skončilo perzekvovanie štátnymi zložkami,“ vravel. „Toho sa dožaduje tento ohromný dav. Žiadame drobnú, ale závažnú vec: aby sa naše politické súboje riadili ústavou... Señor prezident, zastavte násilie. Žiadame záruky, že ľudskému životu bude poskytnutá ochrana, to je najmenej, čo ľud môže žiadať... Naše vlajky sú stiahnuté na pol žrde, tento tichý dav, mĺkvy krik z nášho srdca vás žiada, len o to, aby ste k nám pristupovali tak... ako by ste chceli, aby sme k vám pristupovali my.“

Na pozadí týchto výbušných udalostí ticho davu znelo oveľa hlasnejšie ako výskot. Mnohí jednoducho mávali bielymi vreckovkami. Počas takýchto zhromaždení sa zdalo, že Gaitán je predurčený, aby doviedol Kolumbiu k zákonnej, spravodlivej a mierovej budúcnosti. Dovolával sa najhlbších túžob svojich krajanov.

O niekoľko rokov tohto nadaného právnika a socialistu správa CIA opisovala ako „pevného odporcu oligarchickej vlády a strhujúceho rečníka“. Zároveň bol bystrým politikom, ktorý dokázal pretaviť ľudovú obľubu do reálnej politickej moci. Keď sa v roku 1948 v Bogote chystalo založenie Organizácie amerických štátov, bol nielen miláčikom davov, ale zároveň predsedom Liberálnej strany. Tá patrila medzi dve kľúčové politické organizácie v krajine. Jeho zvolenie za prezidenta v roku 1950 sa považovalo prakticky za samozrejmé. Konzervatívna vláda na čele s prezidentom Ospinom ho napriek tomu nezaradila do zmiešanej delegácie, ktorá mala Kolumbiu reprezentovať na významnej konferencii.

Napätie v meste bolo na prasknutie. Kolumbijský historik German Arciniegas neskôr písal o tom, že „z provincií vanul mrazivý vietor hrôzy“. Deň pred začiatkom konferencie napadol dav auto s ekvádorskou delegáciou. V ten istý deň sa zároveň potvrdili obavy z teroristických útokov, keď polícia zadržala robotníka, ktorý sa pokúšal v hlavnom meste nastražiť bombu. Uprostred tohto rozruchu Gaitán pokojne pokračoval vo svojej advokátskej praxi. Vedel, že jeho chvíľa príde až o niekoľko rokov a bol pripravený čakať. Prezident jeho žiadosti odbil, no to mu len upevnilo postavenie medzi podporovateľmi a aj radikálnejšími mladými ľavičiarmi na protestoch, ktorí by Gaitána za iných okolností odmietali ako buržoázneho liberála s veľmi skromnou víziou, čo nestačilo ich ambíciám. Fidel Castro si s ním dohodol stretnutie.

Gaitán bol zaneprázdnený obhajobou armádneho dôstojníka obvineného z vraždy. V prvý deň konferencie, ôsmeho apríla, dosiahol jeho oslobodenie. Na druhý deň ráno sa v jeho kancelárii zastavili novinári a priatelia, aby mu gratulovali k úspechu. Veselo klebetili a dohadovali sa, kam sa pôjdu naobedovať a kto bude platiť. Krátko pred jednou popoludní Gaitán so skupinkou priateľov vyšiel na ulicu. Do stretnutia s Castrom mu zostávali dve hodiny.

Pri východe z budovy skupinka prešla popri tučnom, špinavom, neoholenom mužovi. Ten ich najprv nechal prejsť, vzápätí sa dal do behu a predstihol ich. Potom sa muž, volal sa Juan Roa, zastavil a bez slova namieril zbraň. Gaitán sa rýchlo zvrtol a rozbehol sa do bezpečia kancelárskej budovy. Roa spustil paľbu. Gaitán sa zviezol na zem, utrpel zranenia hlavy, pľúc, pečene a po hodine zúfalého úsilia lekárov o záchranu života zomrel.

Gaitánova vražda je okamih, keď sa začínajú moderné dejiny Kolumbie. Objavilo sa množstvo teórií, ktoré sa pokúšali vysvetliť konanie atentátnika – že ho najala CIA, prípadne Gaitánovi konzervatívni nepriatelia, či dokonca komunistickí extrémisti, ktorí sa obávali, že jeho nástup oneskorí revolúciu. Vraždy v Kolumbii málokedy sprevádza deficit hodnoverných motívov. Nezávislé vyšetrovanie príslušníkmi Scotland Yardu dospelo k záveru, že Roa bol frustrovaný mystik, ktorý trpel utkvelými preludmi, voči Gaitánovi si vypestoval nenávisť a konal na vlastnú päsť. Vzhľadom na to, že ho na mieste ubil dav, jeho motív zomrel s ním. Nech bol však cieľ akýkoľvek, výstrelmi z pištole rozpútal chaos. Nádeje na mierovú budúcnosť Kolumbie skolabovali. Tlejúce ohnivká zmeny explodovali a rozpútal sa El Bogotazo, násilnosti, po ktorých zostali rozsiahle časti hlavného mesta v plameňoch a rozšírili sa do ďalších miest. K rozzúreným davom nespokojencov v uliciach sa pridalo množstvo policajtov, prívrženci zavraždeného lídra, aj študentskí revolucionári ako Castro. Ľavičiari vzrušene vytušili, že nastal ich okamih, na rukávy si natiahli červené pásky a pokúšali sa nasmerovať dav správnym smerom, rýchlo sa však dovtípili, že situácia sa vymkla spod kontroly. Davy boli čoraz mohutnejšie a protesty prerastali do ničenia, pitiek a rabovania. Ospina povolal armádu, ktorá na viacerých miestach strieľala do davu.

S Gaitánom zomrela vízia budúcnosti. Úsilie ukázať, ako bude vyzerať nová éra stability a spolupráce, dostalo hlboké trhliny. Zahraničné delegácie podpísali chartu a utiekli z krajiny. Nádeje ľavičiarov, že vzbĺkla iskra juhoamerickej komunistickej éry, čoskoro zhoreli v plameňoch. Keďže armáda sa pustila do hľadania a zatýkania ľavicových agitátorov, ktorých vinila z povstania, Castro vyhľadal útočisko na kubánskom veľvyslanectve. Lenže aj podľa verzie CIA boli ľavičiari obeťami ako všetci ostatní. Jeden z historikov CIA napísal, že Castra táto epizóda obrala o ilúzie: „Je možné, že vďaka nej sa v päťdesiatych rokoch na Kube namiesto mestských nepokojov radšej priklonil ku gerilovej stratégii.“ El Bogotazo sa v Bogote a ostatných veľkých mestách napokon utíšil, ale v anarchickej Kolumbii prežíval celé roky a premenil sa na desivé obdobie krviprelievania bez akéhokoľvek zmyslu, a preto mu prischol prostý názov La Violencia. Podľa odhadov prišlo o život dvestotisíc ľudí. Väčšina z nich boli campesinos, ktorí sa k násiliu uchýlili z náboženského zápalu, prípadne sa dožadovali pôdy, alebo pre najrôznejšie miestne spory. Zatiaľ čo Castro na Kube zorganizoval úspešnú revolúciu a zvyšok sveta sa ocitol v zovretí studenej vojny, Kolumbia upadla do kabalistického tanca so smrťou. Vidiek terorizovali súkromné a štátne armády. Vláda bojovala s polovojenskými skupinami a gerilami, priemyselníci s odborármi, konzervatívni katolíci s kacírskymi liberálmi a bandidos využívali vojnu všetkých proti všetkým na rabovanie. Gaitánova smrť vypustila na svet démonov, ktorí viac ako s moderným svetom súviseli s kolumbijskou tragickou minulosťou.

Kolumbia je krajina, ktorá žičí zločinu. Odjakživa sa tam nedalo vládnuť, bol to kraj nespútanej krásy, ponorený do záhad. Od bielych vrcholov troch andských štítov, ktoré tvoria jej západnú kostru, až po trojpodlažnú rovníkovú džungľu na úrovni morskej hladiny poskytuje množstvo dobrých úkrytov. Dodnes sú v Kolumbii miesta, kde človek prakticky nezasiahol. Viaceré patria medzi posledné miesta na krížom-krážom prechodenej planéte, kde botanici a biológovia stále môžu zvečniť svoje mená na novoobjavených druhoch rastlín, hmyzu, vtákov, plazov, ba aj drobných cicavcov.

Starobylé kultúry, ktoré tu kedysi vládli, boli izolované a tvrdohlavé. Vďaka úrodnej pôde a rozmanitej miernej klíme tu rastie takmer všetko, takže trh a obchod nemali ustlané na ružiach. Krajina sa každého zmocnila ako sladký, omamný vinič. Kto sem raz prišiel, zostal tu. Takmer dvesto rokov trvalo Španielom, kým si podmanili aspoň jediný kmeň. Boli to Taironovia žijúci v bujnej doline na úpätí pohoria Sierra Nevada de Santa Marta. Európski dobyvatelia ich napokon porazili jediným možným spôsobom – všetkých vyvraždili. V šestnástom a sedemnástom storočí sa tomuto kraju Španieli neúspešne pokúšali vládnuť zo susedného Peru a v devätnástom storočí chcel Simon Bolívar pripojiť Kolumbiu k Peru a Venezuele a vytvoriť tak mocný juhoamerický štát, takzvanú Gran Colombiu. Lenže ani veľký osloboditeľ nedokázal udržať pohromade nesúrodé fragmenty.

Po celý čas od Bolívarovej smrti bola Kolumbia hrdým demokratickým štátom, no nikdy si neosvojila umenie pokojnej politickej evolúcie. Tradície aj zákony sa podpísali na slabých vládach. V rozsiahlych regiónoch na juhu a západe, ba aj v horských dedinách mimo hlavných miest žijú komunity, ktoré majú len matné tušenie, čo je to národ, vláda, či zákon. Jediný civilizačný vplyv, ktorý zasiahol všetky končiny štátu, mala katolícka cirkev. Aj to len vďaka tomu, že jezuiti boli dostatočne bystrí, aby rímske legendy prispôsobili miestnym pohanským rituálom a viere. Nádejali sa, že sa im podarí vytvoriť hybridné náboženstvo, že z pohanských koreňov vyšľachtia kresťanstvo s lokálnou príchuťou. Lenže v tvrdohlavej Kolumbii sa musel prispôsobiť katolicizmus. Zmenil sa na čosi nové, na vieru odvolávajúcu sa na predkov, fatalizmus, povery, mágiu, tajomno... a násilie. Násilie Kolumbiu prenasleduje ako biblický mor. Len počas devätnásteho storočia dva hlavné politické tábory, liberáli a konzervatívci, viedli osem občianskych vojen, pretože sa nevedeli dohodnúť na postavení cirkvi v štáte. Jedni aj druhí sú predovšetkým katolíci, ale liberáli chceli kňazský stav vyčleniť z verejného priestoru. Najhoršia z nich bola takzvaná Tisícdňová vojna. Vypukla v roku 1899, zostalo po nej viac ako stotisíc mŕtvych, absolútne rozvrátené zvyšky národnej vlády a hospodárstva.

Kolumbijskí roľníci, uväznení medzi násilnými stranami sporu sa poučili: oboch sa báli a nedôverovali im. Svojich hrdinov si vyberali spomedzi nezávislých štvancov, čo križovali kolumbijskú divočinu a nikomu sa nezodpovedali. Počas Tisícdňovej vojny si najväčšiu slávu získal José del Carmen Tejeiro, ktorý popularitu ťažil z nenávisti ľudu voči obom bojujúcim stranám. Tejeiro nielenže okrádal bohatých vlastníkov nehnuteľností. Zároveň ich trestal a ponižoval, nútil ich podpisovať vyhlásenia typu „Za to, že som prenasledoval Josého del Carmen Tejeira, dostal som od neho päťdesiat rán bičom“. Jeho činy vyvolávali taký obdiv, že si získal stúpencov aj za hranicami Kolumbie. Keď chcel venezuelský diktátor Juan Vicente Gómez trochu destabilizovať susednú krajinu, daroval Tejeirovi zlatom vybíjanú karabínu.

O pol storočia neskôr prišla La Violencia a s ňou pestrá paleta nových štvancov. Títo muži sa nechávali prezývať ako Tarza, Desquite (Pomsta), Tirofijo (Trefa), Sangrenegra (Čierna krv) a Chispas (Iskry). Križovali krajinu, lúpili, drancovali, znásilňovali a zabíjali, ale keďže neboli spojení so žiadnou mocenskou klikou, mnohí ľudia sa na ich zločiny pozerali ako na revoltu voči moci. La Violencia poľavila až vo chvíli, keď sa generál Gustavo Rojas Pinilla v roku 1953 chopil moci a ustanovil vojenskú diktatúru. Trvala päť rokov, keď ju nahradili o čosi demokratickejší vojenskí dôstojníci. Zrodil sa národný plán, podľa ktorého sa o vládnu moc mali deliť liberáli s konzervatívcami, pričom by sa každé štyri roky striedali prezidenti z oboch blokov. Takýto systém účinne garantoval, že sa neudejú nijaké skutočné reformy a žiadnej vláde sa nepodarí presadiť spoločenský pokrok. Akékoľvek kroky zavedené počas jednej vlády by ďalšia vzápätí zrušila. V horách naďalej lúpili a kradli notoricky známi bandidos, ktorí občas prejavili vlažné úsilie o spojenie. Napokon, neboli to žiadni idealisti či revolucionári, iba štvanci. Napriek tomu vďaka nim vyrástla celá generácia Kolumbijčanov. Pre mnohých bezmocných, terorizovaných a utláčaných chudákov boli bandidos napriek všetkému hrdinovia. Národ so vzrušením i zármutkom sledoval, ako ich jedného po druhom úspešne kántrila armáda oligarchov z Bogoty. V šesťdesiatych rokov v Kolumbii zavládla nová vynútená rovnováha. V horách a v džungli dominovali marxistické gerily (moderní nástupcovia tradičných bandidos), zatiaľ čo v centrálnej vláde sa čoraz úspešnejšie presadzovala skupinka bohatých bogotských rodín. Nádej na zmenu bola mizivá a verejnosť tak či tak prišla o ilúzie. Do národnej kultúry zakorenené násilie pokračovalo, prehlbovalo sa a dosahovalo zvrátené podoby.

Z teroru sa stalo umenie, forma psychologického boja s kvázi náboženskou estetikou. V Kolumbii nestačilo, aby nepriateľa zranili, ba ani zabili, bolo treba dodržať istý rituál. Znásilňovať sa muselo na verejnosti, pred otcami, matkami, manželmi, sestrami, bratmi, synmi a dcérami. Prv než niekoho zabili, musel prosíkať, kričať a zadúšať sa... prípadne mu pred popravou zabili niekoho, koho najviac miloval. Na zdôraznenie odporu a vyvolanie strachu boli obete príšerne zohavené a vystavené na pranier. Mužským obetiam odrezali genitálie a napchali do úst, ženy prišli o prsia a na hlavu im natiahli maternice. Deti neprichádzali o život nešťastnou náhodou, ale pomaly a s potešením. Na tyčiach pozdĺž ciest boli nabodnuté odrezané hlavy. Kolumbijskí zabijaci si cibrili osobité spôsoby, akými svoje obete vraždili a mrzačili. Členovia istého gangu obetiam s obľubou prerezávali krk, cez túto ryhu potom vytiahli jazyk z hrdla, čím vznikala groteskná „kravata“. Mestských štvrtí vzdelaných vládnucich vrstiev sa tieto hrôzy dotýkali sporadicky, ale vlny strachu sa šírili, až zasiahli celú spoločnosť. Nevyhlo sa im žiadne dieťa, ktoré uprostred minulého storočia vyrastalo v Kolumbii. Krv tiekla ako bahnisté červené potoky, čo sa valili po horských svahoch. Kolumbijčania medzi sebou žartovali, že boh im dal takú nádhernú krajinu, oplývajúcu všemožnými prírodnými darmi, až je to voči zvyšku nespravodlivé. Preto skóre vyrovnal tým, že ju zaľudnil najhoršou ľudskou rasou.

Práve vtedy, počas druhého roka La Violencie, 1. decembra 1949 sa narodil najslávnejší štvanec všetkých čias – Pablo Emilio Escobar Gaviria. Odmalička vyrastal obklopený krutosťou a hrôzami, čo vládli v horách v okolí rodného Medellína. S materským mliekom nasával príbehy Desquiteho, Sangrenegru a Tirofija. V čase, keď bol dosť veľký, aby si ich príbehy vypočul a porozumel im, stali sa z nich už skutočné legendy. Väčšina z nich bola stále nažive a na úteku. Pablo ich s prehľadom zatienil.

Zločincom môže byť ktokoľvek, no aby sa z niekoho stal štvanec, musel spĺňať podmienky. Štvanec musí niečo symbolizovať, hoci pre to pokojne nemusí nič urobiť. Bez ohľadu na to, aké prízemné boli skutočné motívy zločincov z kolumbijských hôr, prípadne ich amerických kolegov, zvečnených v hollywoodskych trhákoch – Al Capone, Bonnie a Clyde, Jesse James –, množstvo ľudí ich obdivovalo a krvavé výčiny sledovali so zadosťučinením. Akokoľvek boli ich skutky sebecké alebo nezmyselné, dostávali istý spoločenský význam. Ich zločiny a násilie sa v tomto podaní zmenili na výsmech vzdialenej utláčateľskej moci. Verejnosť aplaudovala, keď sa v duchu taktiky bezmocných šikovne skrývali alebo ľstivo unikali vojakom či polícii.

Pablo Escobar na týchto mýtoch staval. Zatiaľ čo vplyv ostatných štvancov sa obmedzoval na ich región a zostával v rovine symbolu, jeho moc bola skutočná a získala medzinárodné rozmery. Na vrchole moci hrozilo, že si podmaní celý kolumbijský štát. Časopis Forbes ho v roku 1989 zaradil na siedmu priečku v rebríčku najbohatších ľudí na svete. Dlhé a krvavé prsty z neho urobili najobávanejšieho teroristu na svete.

Za úspech do veľkej miery vďačil jedinečnej kultúre a dejinám svojej krajiny a predovšetkým miestnej pôde a klíme, ktoré pravidelne poskytovali bohatú úrodu koky a marihuany. Rovnaký diel si však pripísal sám Pablo. Na rozdiel od všetkých pred ním pochopil potenciál legendy. Vedome ju vytváral a piplal. Bol to bezohľadný lump, ale mal cit pre sociálnu spravodlivosť. Bol brutálny kriminálny bos, no pri osobnom stretnutí zároveň politik s odzbrojujúcim štýlom, ktorý aspoň u časti ľudí zatienil obludné skutky. Bol dosť bystrý, arogantný a bohatý, aby sa neštítil ťažiť zo svojej popularity. Podľa bývalého kolumbijského prezidenta Césara Gaviriu bol „prirodzeným géniom vzťahov s verejnosťou“. Po smrti smútili za ním tisícky ľudí. Keď jeho rakvu niesli ulicami domovského Medellína, prepukli nepokoje. Davy ľudí odstrčili nosičov a chceli násilím otvoriť veko, aby sa dotkli jeho chladnej, meravej tváre. O jeho hrob sa ľudia dodnes s láskou starajú a je jednou z najpopulárnejších turistických atrakcií mesta. Pablo niečo symbolizoval.

Čo presne to bolo, sa nedá pochopiť bez poznania Kolumbie, Pablovho života a čias. Aj Pablo bol plodom svojho miesta a času. Na jeho protikladoch, celkovej povahe a nebezpečnosti sa takisto do veľkej miery podpísal talent manipulovať verejnou mienkou. Schopnosť uspokojovať davy bola však zároveň jeho slabosťou a práve ona ho napokon zrazila na kolená. Menej ambiciózny človek by možno dodnes bez skrývania žil v Medellíne ako bohatý a mocný muž. Pablovi však bohatstvo a moc nestačili. Chcel, aby ho obdivovali. Chcel, aby ho rešpektovali. Chcel byť milovaný. Keď bol ešte malý chlapec, jeho matka Hermilda, ktorá naňho najväčšmi vplývala, v dedine Frontino vo vidieckej oblasti na severovýchode kolumbijského departmentu Antioquia pred istou soškou zložila sľub. Bola to podobizeň Ježiška, ktorého v Latinskej Amerike zobrazujú ako „Dieťa z Atoche“. Hermilda Gaviriová pracovala ako učiteľka. Na tie časy a pomery to bola vzdelaná, ambiciózna a nezvyčajne schopná žena. Oženil sa s ňou samostatne hospodáriaci chovateľ dobytka Abel de Jesús Escobar. Pablo sa narodil ako druhý syn a Hermilda manželovi predtým povila aj dcéru. Napokon sa im narodili ešte štyri deti. Hermilda však bola zúfalá z bezmocnosti. Napriek zápalu a vedomostiam jej bolo jasné, že osud a možnosti rodiny nemá vo svojich rukách. Nešlo len o akýsi abstraktný, spirituálny koncept, podľa ktorého veriaci muži a ženy prijímajú Boha ako najvyššiu autoritu. Hovoríme o Kolumbii päťdesiatych rokov. Hrôzy La Violencie bolo vidieť všade. Na rozdiel od relatívne bezpečných miest, v dedinách ako Frontino, kde Hermilda s Abelom v tom čase bývali, nebol pohľad na násilie a potupnú smrť ničím výnimočným. Escobarovci neboli revolucionári, patrili k hrdej strednej triede. Pokiaľ možno hovoriť o politických preferenciách, boli súčasťou miestnych konzervatívnych statkárov, čo z nich urobilo cieľ liberálov túlajúcich sa po okolitých horách. Hermilda s úpornosťou mladej manželky a matky uprostred oceánu hrôzy hľadala ochranu a útechu u Ježiška z Atoche. V modlitbách sľúbila čosi konkrétne a veľké. Zaviazala sa, že ak Boh jej rodinu ušetrí pred liberálmi, jedného dňa postaví Ježiškovi z Atoche kaplnku. Tú kaplnku napokon postavil Pablo.

V rozpore s tým, čo o sebe občas tvrdil Pablo a ním zaplatení novinári, nevyrastal v chudobe. Rionegro v tom čase ešte nebolo predmestím Medellína, iba niekoľko dobytkárskych statkov za hranicami mesta. Keď sa Pablo narodil, Abel vlastnil dom, dvanásť hektárov pôdy, šesť kráv a staral sa o priľahlý pozemok, ktorý predal známemu regionálnemu konzervatívnemu politikovi. Do domu síce nebola zavedená elektrina, ale bola tam tečúca voda. V pomeroch vidieckej Kolumbie to znamenalo príslušnosť k strednej triede, a podmienky sa ešte zlepšili, keď sa presťahovali do Envigada, vidieckeho predmestia Medellína. Mesto prekvitalo a rýchlo sa rozrastalo po zelených svahoch okolitých hôr. Hermilda nebola hocaká učiteľka, ale zakladateľka základnej školy v Envigade. Keď sa sem presťahovali, Abel sa prestal starať o dobytok a zamestnal sa ako miestny dozorca. Hermilda bola v komunite dôležitou osobou, ktorú si obľúbili rodičia aj deti. Ba dokonca školáci. Pablo aj jeho bratia a sestry boli výnimoční. Pablovi sa v škole darilo, ako od neho matka určite očakávala, a zbožňoval futbal. Rodičia mu zabezpečovali slušné šaty a výživnú stravu, o čom svedčila bacuľatá postava. Escobar obľuboval rýchle občerstvenie, filmy a populárnu hudbu – americkú, mexickú a brazílsku. Kolumbiu násilie neopustilo, ani keď sa stal tínedžerom, no zúrivé hrôzy La Violencie predsa len postupne ustávali.

Abel a Hermilda Escobarovci sa zachránili a podarilo sa im zabezpečiť sebe a svojim siedmim deťom slušný život. Lenže tak ako v USA prosperita päťdesiatych rokov vychovala generáciu nepokojných revoltujúcich detí, aj v Medellíne si Pablo s rovesníkmi našli dôvod prečo neposlúchať, rozčuľovať sa a neučiť sa. Práve v Envigade boli korene celoštátneho hippies, nihilistického hnutia nadaismo. Jeho zakladateľ intelektuál Fernando González tu napísal manifest „Právo neposlúchať“. Cirkev ich zakazovala, úrady tolerovali so škrípajúcimi zubami, no nadaisti – teda „ničisti“ – v piesňach pranierovali starších, vyzývavo sa obliekali a správali. Opovrhovali konvenciami a prejavovali sa spôsobom príznačným pre šesťdesiate roky: fajčením marihuany.

Prirodzene, v Kolumbii bolo marihuany nadostač a mala silné účinky. Čoskoro sa o tom dozvedeli milióny konzumentov po celom svete. Netrvalo dlho, z miestnej konopy sa stal celosvetový zlatý štandard, z Pabla zasa rýchlo silný fajčiar marihuany, ktorým zostal do konca života. Vstával o jednej či druhej popoludní, krátko nato si zapálil a celý deň aj noc bol sfajčený. Bol bacuľatý a územčistý, nemeral ani meter sedemdesiat, mal veľkú okrúhlu tvár a dlhé husté čierne kučery nosil sčesané zľava doprava. Štice mu padali do očí a zakrývali mu uši. Pod nosom si nechal narásť tenké fúziky. Na svet sa díval veľkými hnedými očami, v ktorých sa zračila zasnená nuda chronického huliča. Rebelantstvo sa ho zjavne zmocnilo krátko po vstupe do puberty. Z Gymnázia Lucrecia Jaramillu odišiel päť mesiacov po oslave šestnástych narodenín, do maturity mu chýbali tri ročníky. K zločinu akoby ho rovnako ako ambície motivovala nuda. V drsnej štvrti okresu Jesús de Nazareno vysedával po nociach v bare s bratrancom a nerozlučným spoločníkom Gustavom. Hermilde tvrdil, že sa nenarodil pre školu ani bežnú prácu. „Chcem byť niekto veľký,“ vravel. O Hermildinej vytrvalosti, prípadne Pablových plánoch, svedčí, že ambície dosiahnuť vzdelanie sa nikdy celkom nevzdal. O dva roky sa aj s Gustavom nakrátko vrátil na gymnázium. Lenže obaja boli od spolužiakov starší, medzitým si zvykli na slobodu a drsné ulice Medellína a v škole ich považovali za bitkárov. Netrvalo dlho, dostali sa do sporov s učiteľmi. Gustavo ani Pablo v škole nevydržali celý školský rok. Pablo sa síce neskôr niekoľkokrát neúspešne pokúsil absolvovať záverečné skúšky a získať maturitu, no napokon si ju musel kúpiť. Keď zbohatol, police svojich domov zaplnil stohmi neprečítaných klasikov a občas prehodil, že by chcel dosiahnuť akademický titul. Pri nástupe do väzenia spresnil, že má v úmysle vyštudovať právo. Nedostatok formálneho vzdelania bolo pre Hermildu sklamaním a Pabla bezpochyby znepokojovalo, nikto však nemohol pochybovať o jeho prirodzenom inštinkte.

Stal sa z neho gangster. Medellín mal bohatú tradíciu pokútneho podnikania. Zosobňoval ho stereotypný paisa, kšeftár, schopný vyžmýkať zisk z akejkoľvek činnosti. Región bol známy miestnymi contrabandistas, lokálnymi šéfmi zločineckých syndikátov, ktorí si založili podnikanie na tradičnej živnosti paisov, teda pašovaní – pôvodne zlata a smaragdov, teraz marihuany a čoskoro mal prísť na rad kokaín. V roku 1966, keď Pablo odišiel zo školy, sa z pašovania drog stal výnosný biznis, ktorý presahoval možnosti sedemnásťročných výrastkov. Pablo začal zarábať malými podvodmi v uliciach Medellína. Mal však plány. Keď matke povedal, že chce byť niekto veľký, zrejme mal na mysli dve podoby úspechu. Tak ako odvrátenej stránke Medellína vládli contrabandistas, poctivej časti spoločnosti panovala nepočetná skupinka textilných a banských priemyselníkov a statkárov. To boli skutoční páni, vzdelaní, kultúrni muži, ktorí financovali cirkev, charitu a spoločenské kluby. Ich zamestnanci a nájomníci sa pôdy báli a rešpektovali ich. Ako katolíci, tradicionalisti a elitári zastávali vysoké verejné úrady a chodievali do Bogoty, aby vo vláde zastupovali Medellín. Pablovu kariéru poznačili práve protirečivé ambície presadiť sa aj v legálnom, aj v nelegálnom svete.

Pablo Escobar a jeho gang podľa legendy prvé peniaze zarobili krádežami náhrobných kameňov, z ktorých pieskovaním vymazali mená a opäť ich predali. Pablov strýko predával náhrobné kamene a Pablo uňho ako tínedžer chvíľu pracoval. Neskôr sa na historkách s pieskovaním náhrobných kameňov smial a popieral ich – Pablo však popieral kadečo. Ale aj Hermilda tvrdila, že ten príbeh nie je pravdivý a naozaj sa nezdá pravdepodobný. Predovšetkým, pieskovanie náhrobných kameňov až podozrivo pripomína poctivú prácu a máločo nasvedčuje, že Pablo by mal na čosi také chuť. Okrem toho bol silno poverčivý. Hlásil sa k obskúrnej verzii pohanského katolicizmu, ktorá bola vo vidieckej Antioquii bežná. Jej prívrženci sa modlili k bôžikom – ako Hermilda k Ježiškovi z Atoche – a verili na duchov zosnulých. Je nepravdepodobné, že by sa niekto, kto sa bojí sveta duchov, previnil krádežou náhrobných kameňov. Dôveryhodnejšie znie verzia, ku ktorej sa neskôr sám prihlásil, hovorí o tom, ako s kamarátmi prevádzkovali drobné pouličné podvody, predávali pašované cigarety, falošné lotériové žreby a kombináciou blufov a šarmu oberali ľudí vychádzajúcich z banky o hotovosť. Pablo určite nebol prvý, kto inštinktívne chápal zákony ulice a zistil, že je jednoduchšie a vzrušujúcejšie zobrať peniaze iným, ako ich zarobiť. Mal výnimočnú odvahu. Možno za tým bola tráva, ale Pablo čoskoro zistil, že v situáciách, keď iných zachvacoval strach a neistota, on zostával pokojný, odhodlaný, ba až veselý. Pablo sa v dospelosti rád chvastal, že ako mladík niekoľkokrát sám prepadol medellínske banky s automatickou puškou, a kým úradníci sypali peniaze zo zásuviek do jeho mechov, veselo s nimi debatoval. Vďaka tejto ľahkomyseľnosti a suverenite sa Pablo odlíšil od svojich kriminálnych kolegov a stal sa ich vodcom. Netrvalo dlho a vyrukoval s oveľa prefíkanejšími a nebezpečnejšími praktikami.

Z dostupných údajov vyplýva, že Pablo nedovŕšil ani dvadsiatku, keď sa stal úspešným zlodejom áut. Spolu so svojím gangom sa pustil do kradnutia a čoskoro ho pretvoril na menší podnik. Autá si prosto vzali (vodičov za bieleho dňa jednoducho vytiahli spoza volantu) a do niekoľkých hodín ich rozobrali a najcennejšie časti predali. Na súčiastkach sa dala zarobiť hora peňazí a po krádeži nezostali priame dôkazy. Keď nazhromaždil dostatočný kapitál, Pablo radšej podplatil regionálnych úradníkov, ktorí preňho na kradnuté autá vydávali nové doklady, vďaka čomu mohol fázu rozoberania preskočiť. Vieme, že v tomto období mal viacero vážnych konfliktov so zákonom. Zatýkacie rozkazy sa síce nezachovali, ale Pablo pred dvadsiatymi narodeninami strávil v medellínskom väzení niekoľko mesiacov. Nepochybne sa tam zoznámil s drsnejšou sortou kriminálnikov, ktorí mu neskôr padli vhod. Od dráhy zločinca ho čas strávený za mrežami očividne ani v najmenšom neodradil.

Všetko svedčí o tom, že Pablo sa dobre bavil. Vďaka bohatému inventáru kradnutých motorov a súčiastok s Gustavom montovali pretekárske autá a súťažili v regionálnych aj celoštátnych pretekoch. Podnikanie prekvitalo. Krádeže áut sa v Medellíne stali také bežné a beztrestné, až Pablo prešiel na ešte lukratívnejší trh. Začal predávať ochranu. Ľudia mu platili, aby na ulici neprišli o svoje auto – Pablo teda začal okrem kradnutia áut zarábať aj na vozidlách, ktoré neukradol. K svojim priateľom bol štedrý, a tak im daroval nové autá ukradnuté priamo z továrne. Pablo vypísal falošné doklady o predaji a obdarovaným priateľom povedal, aby do novín podali falošný inzerát o predaji auta. Takto vytvoril stopu, ktorá budila dojem, že majiteľ auto kúpil s dobrým úmyslom. Práve v tomto období, ako mladý, nádejný kriminálny bos, si Pablo vybudoval povesť muža, ktorý sa nebojí ani smrteľného násilia. Azda sa to začalo ako spôsob vymáhania splátky pôžičky. Najatí hrdlorezi dlžníka uniesli a Pablo ako výkupné žiadal dlžnú sumu. Ak rodina potrebné peniaze nedokázala získať, prípadne odmietla zaplatiť, obeť prišla o krk. Občas ju dokonca zabili po zaplatení výkupného, aby bolo každému jasné, čo sa nepatrí. Bola to síce vražda, ale vražda, ktorá sa dala pochopiť. Človek si predsa musel vedieť chrániť vlastné záujmy. Pablo žil vo svete, kde hromadenie majetku vyžadovalo schopnosť ho chrániť. Dokonca ani legálni podnikatelia v Medellíne sa nemali ako efektívne či čestne dovolať práva. Ak vás niekto podviedol, zostávalo zmieriť sa so stratou alebo podniknúť kroky na vyrovnanie účtov. Ak ste boli dostatočne úspešní, museli ste sa porátať so skorumpovanými policajtmi alebo vládnymi úradníkmi, ktorí si nárokovali podiel z vašich ziskov. Obzvlášť to platilo v Pablovom zakázanom podnikaní. S tým ako rástli sumy peňazí a objem kontrabandu, rástla aj potreba vynucovať disciplínu, trestať nepriateľov, vymáhať dlhy a podplácať úradníkov. Únosmi či dokonca vraždami tých, čo sa ho pokúsili ošmeknúť, nielenže udržiaval poriadok v účtovníctve, ale zároveň vysielal signál.

Pablo sa rád hlásil k zločinom, ktoré s ním nebolo možné priamo spojiť. Od začiatku si dával pozor, aby si najatí násilníci nikdy neboli istí, kto si ich služby objednal. Vtedy si Pablo zvykol nechať ľudí rovno odpraviť. Ukájal tým svoje rastúce megalomanstvo a šíril strach – ktorý stotožňoval s rešpektom, po ktorom bažil čoraz viac.

Z únosov na vymáhanie nesplácaných dlhov sa onedlho stali únosy s oveľa prozaickejším cieľom. Najslávnejší kúsok pripisovaný mladému Pablovi sa uskutočnil v lete 1971 a jeho obeťou bol priemyselník z Envigada, istý Diego Echavarria. Bol to hrdý konzervatívec a majiteľ továrne. Vo vyšších spoločenských kruhoch si vychutnával rešpekt, no chudobní medellínski robotníci, ktorí prišli v jeho textilkách o prácu, ho práve neobľubovali. Zámožní majitelia pôdy v Antioquii svoje statky rozširovali jednoducho tak, že z údolia rieky Magdalény nechali vysťahovať celé dediny roľníkov. Tým nezostávalo iné, len sa presťahovať do bedárskych štvrtí rastúceho mesta. Telo nepopulárneho priemyselníka sa našlo v jame neďaleko od miesta, kde sa narodil Pablo. Uniesli ho pred šiestimi týždňami a hoci jeho rodina zaplatila výkupné vo výške päťdesiattisíc dolárov, únoscovia ho zmlátili a zaškrtili. Vražda Diega Echavarriu mala dvojaký účinok. Priniesla zisk a zároveň zapôsobila ako zásah sociálnej spravodlivosti. Dnes už nemožno dokázať, že tento zločin zosnoval Pablo; nikdy z neho nebol oficiálne obvinený, ale pripisoval sa mu tak masovo, že ľudia zo slumov začali Pabla obdivne nazývať doktor Echavarria, prípadne prosto El Doctor. Vražda mala všetky príznaky tvoriaceho sa štýlu mladého zločineckého bosa: bola krutá, bezohľadná, premyslená a zohľadňovala verejnú mienku.

Únos Echavarriu Pabla okamžite povýšil na úroveň miestnej legendy. Zároveň vo verejnosti zapôsobila jeho bezcitnosť a ambície, čo tiež nemohlo ublížiť. V nasledujúcich rokoch sa u medellínskej chudoby vďaka kvalitne propagovaným charitatívnym činom zapísal ako ešte väčší hrdina. Mal cit pre sociálnu spravodlivosť, ale jeho ambície sa obmedzovali na strednú triedu. Keď matke povedal, že chce byť „niekto veľký“, nesníval o revolúcii či pretvorení krajiny. Chcel bývať vo veľkolepom sídle, akým bol pseudostredoveký hrad, čo si postavil Echavarria. Nechcel v ňom bývať ako vykorisťovateľ más, ale ako miestny don, mocný a zámožný človek, ktorý nestratil kontakt s bežnými ľuďmi. Pre ľudí, ktorí mu bránili v naplnení tejto fantázie, mal vyhradený najvášnivejší hnev.

Table of Contents

Start

PROLÓG 2. december 1993

EL DOCTOR NA VZOSTUPE 1948 – 1989

1