Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Fiona McIntosh: Slavičí píseň

Vydání první

Copyright © Fiona McIntosh 2014

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2031. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Nightingale vydaného nakladatelstvím

Penguin Group, Austrálie v roce 2014

Český překlad © 2016 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2016 Karri Klawiter

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0422-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0423-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Fiona McIntosh

Slavičí píseň

(ukázka)

Na památku kavaleristy Darcyho Jamese Robertse

z Prvního australského jízdního pluku.

Padl dne 6. srpna 1915 v bitvě o Gallipoli.1

1 Bitvu o Gallipoli (známou též jako bitva o Çanakkale nebo operace Dardanely) vedla v letech 1915 a 1916 Velká Británie a Francie proti Osmanské říši. Šlo o získání kontroly nad strategicky důležitým Dardanelským průlivem, a tím o přístup do Marmarského moře a o možnost napadnout tehdejší hlavní město Turecka Konstantinopol. Poznámka překladatelky.

PRVNÍ ČÁST

1

Květen 1915

Pod blikajícím světlem, na které teď byla zvyklá, Claire pozorovala zázračné účinky morfia. Tělo vojáka se pomalu uvolňovalo, a i když ani předtím nekřičel, napnuté svaly v obličeji povolily, jak se spolu s vpichem jehly dostavila úleva. I ona si oddechla, byla ráda, že mu alespoň na chvíli pomohla od bolesti, a zapsala do papírů datum a hodinu aplikování a dávkování morfia. Jen v těchto chvílích si Claire uvědomovala, že je na nemocniční lodi plavící se v trojúhelníku vod mezi Řeckem, Tureckem a Egyptem už skoro měsíc.

V Británii dokončila kurz pro zdravotní sestry a dva roky pracovala na plný úvazek v jedné z nejlepších tamních nemocnic. Claire odešla z Austrálie, kde žila od svých deseti let do sedmnácti, a navrátila se do Anglie, která byla jejím rodištěm. Toužila se ještě jednou podívat na známá místa svého dětství a věřila, že se jí znovu podaří zachytit nádherný, snad trochu naivní pocit štěstí, jaký uchovávala v paměti. Ukázalo se, že Claiřiny vzpomínky se týkají spíše lidí pohybujících se kolem ní než míst, kde prožila dětství. Všichni ti, na něž s láskou vzpomínala, byli už ale dávno mrtví. Nikdo – ani v Austrálii, ani v Anglii – úzkostlivě nečekal na její návrat, na dopis či telegram od ní, dokonce ani na zprávu, že je naživu a v pořádku. Takže se dobrovolně rozhodla opustit Anglii jako zdravotní sestra, aby pomáhala zraněným vojákům v této strašné válce.

Předpokládala, že ji pošlou do Francie, ale místo toho se ocitla na řeckém ostrově Lemnos s odvážným týmem lékařů a sester, který se navzdory žalostným podmínkám, klimatu a nedostatečným potravinovým dodávkám snažil vybudovat polní nemocnici oficiálně nazývanou 3. australskou všeobecnou nemocnicí neboli MUDROS[1].

1 Pojmenované podle stejnojmenné zátoky Mudros na řeckém ostrově Lemnos. Poznámka překladatelky.

Vše se změnilo v dubnu, kdy se snaha vojsk Dohody získat kontrolu nad průlivem Dardanely vystupňovala a kdy bylo rozhodnuto o použití pozemních sil. Tehdy Claire znovu přemohla strach a připojila se k legii opálených vtipkujících mladíků z Austrálie a Nového Zélandu, kteří se dobrovolně vydali za dobrodružstvím na druhé straně světa. Bili se pro krále a zemi, plánovali vrátit se na své farmy, ke svým rodinám jako váleční hrdinové. Jenže to vše zůstalo jen prázdným snem.

Na chodbě ležel mladý muž čekající, až na něj přijde řada na operačním stole. Jeho namáhavý přerývaný dech se změnil na známé chrastění, na něž bylo Claiřino ucho dobře vycvičené. Rychle pověsila záznamy na čelo postele spícího vojáka a spěchala k mladíkovi bojujícímu o život. Nebyl ani čas zjišťovat jeho jméno. Jedna ze zdravotních sester se na Claire tázavě podívala, ale ta jen zavrtěla hlavou. Tenhle mladík už dlouho nevydrží. Vzala ho za ruku, protože jeho pohled byl upřený kamsi do dálky. „Vyřiďte, prosím, že mě mrzí…,“ zašeptal. Jeho poslední slova spíš odezírala, než aby je slyšela. „Vyřiďte mamince –“

Mamince bylo poslední slovo vyřčené popraskanými rty, než naposledy vydechl. Lesk, který Claire spatřila v jeho světle modrých očích, náhle vyhasl jako dohořelá svíčka. Jeho prosba vyřídit vzkaz matce upevnila její rozhodnutí. Claire si se smutkem představovala ženu čekající na dopis od mladého syna. Místo něj bude číst jen strohý telegram od armády přinášející zdrcující zprávu.

Koho by vlastně armáda kontaktovala, kdyby se něco takového stalo mně? napadlo ji.

Claire sáhla po tenkém oválném identifikačním štítku na koženém řemínku, který měl voják na krku. Bříškem ukazováčku s úctou přejela po jménu vyrytém v hliníku nad číslem jednotky, regimentem a náboženským vyznáním. Byl to jediný způsob jak mu v tak smutné chvíli vzdát hold. E. W. Cornish, četla pod prsty a zakroutila hlavou. Jak příhodné[2]. Claire zatlačila mladému vojákovi oči a chvíli u něj poseděla v tiché vzpomínce. V myšlenkách se vrátila do toho rána, kdy poprvé přijela na Gallipoli.

2 Cornish v angličtině znamená cornwallský. Poznámka překladatelky.

Turci tomuto místu říkali Gaba Tepe. Na vojenských mapách bylo označeno jako Pláž číslo 2. Ale pro ty, kteří sloužili na palubě nemocniční lodi Gascon, se tato oblast nazývala zátoka Anzac[3]. V noci 24. dubna byla loď Gascon součástí flotily zahrnující bitevní lodě, minolovky, vlečné lodě a lodě pro dopravu vojsk, která vyplula z přístavu Mudros, aby se nepozorovaně dostala ke břehům poloostrova Gallipoli a krátce před čtvrtou hodinou ranní zakotvila několik set metrů od pobřeží. Britské lodě pak na pláž vychrlily dvě divize Australanů. Za svitu měsíce pableskujícího na temné hladině moře sešplhali mladí odvážní anzakové po provazových žebřících do malých člunů, které vlečné lodě dotáhly blíž k pobřeží, odkud s pomocí britských námořníků doveslovali až na pláž.

3 ANZAC = Australian and New Zealand Army Corps (Australsko-novozélandský armádní sbor). Poznámka překladatelky.

Pod rouškou noci a za šedavého úsvitu mělo být provedeno takzvané překvapivé bleskové vylodění bez světel a kotvení lodí. Avšak ticho narušila střelba z kulometů tureckých jednotek, které na ně čekaly zakopány na vrcholcích kopců. Svítání pak odhalilo úžasnou odvahu anzaků, kteří se najednou ocitli pod palebnou silou obranných jednotek.

Claire si vzpomněla, jak tenkrát zvedla těžký vypůjčený dalekohled k očím a znepokojeně se zadívala k vysokým útesům. Její svět se zúžil jen na záblesky střelby šlehající ze šedozelených křovin držících se na vyprahlých svazích, zatímco se anzakové hrnuli nahoru. Některé střely dopadaly na vodní hladinu jako krupobití až nebezpečně blízko lodi. Turci se snažili zabránit britskému dělostřelectvu dostat se blíž jejich pozicím a zneškodnit je pomocí děl, jejichž dunivý rachot vibroval Claire v hrudi. Ve vzduchu se vznášel pach spáleného korditu a podle toho, co viděla na pobřeží, dostali muži pravděpodobně rozkaz nechat raněné tam, kde padli, a útočit dál.

Claire se snažila nevnímat jednotlivé vojáky. Bylo příliš bolestné vidět muže v pasti, krčící se ve svahu pod malými převisy a ve skalních průrvách. Byl to masakr předčící ty nejhorší noční můry. Dobře vyzbrojení Turci měli ze svých připravených pozic skvělý výhled, takže drželi útočníky na mušce. Odvážně nahoru se deroucí mladé vojáky obtěžkané výzbrojí a snažící se dobýt alespoň kousek území, na němž právě spočinuli, kosili z Německa dodanými kulomety jako na běžícím pásu. „Turci nemají skoro nic než zastaralé muškety, takže předpokládám, že budeme ošetřovat jen lehká zranění,“ nechal se slyšet nadřízený lékař.

Lehká zranění? pomyslela si Claire, pozorujíc v tiché hrůze, jak muži, jejichž boty sotva zanechaly otisk ve vlhkém tureckém písku, padali k zemi smrtelně zranění.

Muly byly šílené hrůzou a nářek zraněných zvířat takřka zanikal v kakofonii explozí, střelby… a sténání umírajících mužů, kteří se vyloďovali až do pozdního odpoledne.

To byl první den. Když se tam později vrátili, byl pozemní útok již lépe organizovaný, ale mrtvých a zraněných bylo tolik, že to rvalo srdce. Na další plavbě do Gallipoli zvěrstva války nahlodala její obranyschopnost a Claire nabyla přesvědčení, že ani jedna strana nebude vítězem. Po čtrnácti dnech rutinní práce si zvykla na střelbu a exploze zuřící kolem ní. Zavřela se do podpalubí lodi Gascon a zahájila vlastní boj za záchranu orgánů, končetin a životů.

Rosie Parsonsová, zdravotní sestra, s níž Claire bydlela na pokoji, se postavila vedle ní a zastrčila jí pár vzpurných rudých kadeří zpátky pod šátek. Sáhla pro pár obvazů do skříňky, ale stiskla své přítelkyni paži. „Je mi líto tohohle vojáčka,“ špitla a zadívala se na mladého Cornishe. „Zdá se, že mu bylo mnohem míň, než aby ho oficiálně vzali do armády.“

„Taky si to myslím. Může mu být sotva sedmnáct.“

„Jsi v pořádku?“

Claire přikývla a zhluboka se nadechla. „Dobře,“ pokračovala Rosie, „protože tě hledá matron… tedy vrchní sestra. Mimochodem, obě nás potřebují na sále.“

Claire mávla na zdravotníka, že její pacient podlehl svým zraněním, a pak už pospíchala chodbou na operační sál, který byl již v plné pohotovosti.

„Možná Turci nemají ani tušení, co bílá loď s červeným křížem znamená,“ křikla Rosie přes rameno, když další minometný granát rozhoupal vody kolem lodi. Zatvářila se znechuceně. „Když to takhle půjde dál, už se nikdy nedostanu do klubu Heliopolis v Káhiře, abych si dala ten koktejl Pisco Sour, co mi Victor slíbil.“

Claire se na ni káravě podívala, když se Rosie ohlédla a ušklíbla se. Rosie si plánovala život po týdnech, které se točily hlavně kolem zábavy a společenského života v Alexandrii nebo v Káhiře, kdykoliv se tam dostaly a měly volno. Byly doby, kdy si Claire přála, aby její život byl také tak jednoduchý a mohla se těšit z každé maličkosti. „Možná jsou na nás naštvaní, že na ně v jejich vlastní zemi střílíme.“ Rosie další slova, která se jí drala na jazyk, raději spolkla. Nechtěla, aby ji někdo považoval za odpůrce této války.

Počty mrtvých dosahovaly neskutečných čísel. Mnoho zraněných jen taktak přežilo svá hrůzná zranění. Spousta se jich po chirurgickém zákroku probudila mnohem nešťastnějších a frustrovanějších. Jako třeba tenhle voják, jehož hlavu teď Claire pohladila v naději, že ho uklidňující dotek ve snech ukonejší.

„Jak se tenhle muž v nejlepších letech života po probuzení psychicky vyrovná s tím, že jsme mu amputovali obě nohy?“ zeptala se Claire.

„Na to odpověď neznám,“ odtušila Rosie a ušklíbla se, zatímco připravovala potřebné nástroje, „a upřímně, ani o tom nechci přemýšlet.“ Navzdory tvrdosti v hlase Claire zahlédla v očích kamarádky smutek.

Gascon měl čtyři sta lůžek, ale Claire věděla, že ani dvojnásobek by nestačil na odvoz všech raněných a obětí z Turecka. Jenže o tom nerozhodovala. A tak se raději věnovala své práci, ošetřovala jednoho pacienta za druhým, nezajímala se o jejich jména, ani odkud sem přišli, zajímala ji jen jejich zranění. Asistovala teď novému doktorovi a čerstvě kvalifikované zdravotní sestře pomáhala držet muže, který nebyl plně pod sedativy, zatímco mu chirurg vytahoval kousky šrapnelu z oka.

„Jen klid, všechno bude v pořádku,“ šeptal anglický chirurg konejšivým hlasem.

„Přijde o oko?“ chtěla vědět Betty nahlas a Claire po ní střelila káravým pohledem.

„Může tě slyšet,“ sykla a jako na povel blonďatý chlapec ve věku teenagera vykřikl. Byl to další z těch, kteří se v bolesti dožadovali matky. Claire se musela otočit, protože pohled na něj ji rozesmutňoval.

„Nevím, jestli přijde o oko,“ pokračoval doktor tiše a věcně, „ale když se dívám na jeho rameno, mám pocit, že přijde o ruku. Měli bychom se připravit na amputaci.“

Claire si přála, aby mohla lékaře za jeho slova pokárat, ale neodvážila se. Záměrně se tvářila nezaujatě a zaměřila se jen na to, na co musela. Tohle byl pacient z postele číslo 200 a jmenoval se Billy Martin, jak jim sám řekl. Bylo mu pouhých osmnáct. Billy se rozplakal. Slzy ho štípaly ve zraněném oku a stékaly po uhrovitých tvářích.

„Neberte mi ruku, prosím,“ žadonil. „Musím vést farmu. Mám jenom sestry.“

Claire se podívala na lékaře.

„Dejte mu chloroform,“ přikázal.

Spolkla poznámku o tom, že jim chybí mnohem lepší vybavení, které jim slíbili. Chirurg jako by jí četl myšlenky, kývl hlavou směrem k láhvi. „Budete se s tím muset naučit pracovat přesně a rychle, sestro…“

„Nightingalová, pane. Claire Nightingalová.“

Usmál se. „Sestra Nightingalová? To se povedlo, co?“ Stejná slova slyšela během svého studia na Škole Florence Nightingalové[4] v Londýně mnohokrát. „To jméno se k vám hodí,“ neočekávaně dodal. „Chci po vás, abyste se od nynějška vždycky, když budu mít službu, věnovala anestezii, Nightingalová. Bylo by mi příjemnější, kdyby to dělal jeden člověk, kterému můžu důvěřovat a který by to dělal tak, jak chci. Souhlasíte s tím?“

4 Florence Nightingalová (1820–1910) byla anglická ošetřovatelka šlechtického původu a průkopnice srovnávací lékařské statistiky. V roce 1860 založila první zdravotnickou školu v Anglii. Dnes se tato instituce jmenuje Škola Florence Nightingalové pro zdravotní sestry a porodní asistentky. Poznámka překladatelky.

Claire přikývla.

„Setkala jste se často s anestezií, když jste pracovala v koloniích?“

„Po pravdě řečeno, praxi jsem získala v Londýně, pane.“

„To je skvělé. Předpokládám, že v Nemocnici svatého Tomáše.“

„Ano.“ Odmlčela se a doufala, že doktor už dál nebude její příjmení rozebírat. Byla to jen shoda jmen a s londýnskou nemocnicí naproti Westminsteru neměla nic společného. „A později v Královské nemocnici hrabství Hampshire,“ dodala a sledovala doktora přikládajícího obvaz přes Billyho oko.

„Myslel jsem, že na palubě máme jen australské zdravotní sestry.“ Zamračil se, což byl pro Claire signál, aby převzala obvazování.

„To je na dlouhé povídání,“ špitla, pohlédla na Rosie a nenápadně zakroutila hlavou. Rosie sice ošetřovala jiného pacienta ležícího vedle, ale stála tak blízko, že by se snadno mohla zapojit do rozhovoru. Claire neměla chuť vysvětlovat doktorovi svoje životní peripetie.

Střelil po ní nechápavým pohledem, ale na povídání nebyl čas. Musel se připravit na mnohem závažnější zranění pacientovy ruky. „Tak se pustíme do dalšího,“ prohlásil vlídně. „Mám takové tušení, že tohle dneska není poslední ošklivé zranění hlavy.“

„Proč, pane?“ vyptávala se Betty ve snaze upoutat chirurgovu pozornost.

„Tihle ubožáci nemají přilby. Australská armáda si pěkně pospíšila, aby tyhle mladé kluky dodala na frontu, aniž je pořádně vybavila. Spousta z nich přijde o oči, uši, nosy nebo čelisti.“[5]

5 Ve skutečnosti Australané přilby nenosili proto, že to byla tradice této koloniální armády, kterou se rozhodli dodržovat – a to i za druhé světové války –, bez ohledu na to, že to bylo nerozumné. Poznámka redaktora.

Claire se s obavami podívala na doktora. Právě pomáhala Betty rozstřihnout Billyho košili a odhalit tak poraněné rameno a ruku. Doktor mezitím čistil okolí rány roztokem jódu. „Ale na taková zranění tu my nejsme vybaveni,“ varovala ho Claire.

Bezmocně zakroutil hlavou. „Jediné, co můžeme udělat, je dát je trochu dohromady a poslat do týlu, Nightingalová. Tohohle chlapce pošleme do Káhiry a doufám, že se pak dostane do Anglie, kde snad budou schopni udělat lepší práci než my tady. Kdybych byl jen trochu přesvědčený, že to jeho zranění ramene není tak vážné, ošetřil bych ho a poslal dál. Ale bohužel ležel dlouho v bahně a do rány se daly mouchy. Vidíte?“ Ukázal Claire hnědočervené oteklé plochy.

„Zmáčkněte to,“ řekl jí a nevšímal si Betty.

Claire zaváhala, netěšilo ji, že si vybral zrovna ji, ale využila příležitosti rozšířit si znalosti.

„Musíte se naučit tohle poznat na první pohled. S tím se teď budeme setkávat často, takže když budou sestry tady na lodi kontrolovat pacienty, bude to pro nás obrovská pomoc.“

Claire nejistě natáhla ruku v rukavici – což byl sice ve zdravotnictví pokrok, ale Claire je v oblibě příliš neměla. Neměla v nich totiž cit při doteku pacienta, na který tak často spoléhala. Přitiskla prsty na Billyho puchýřkovitou kůži a ucítila slabé zapraskání.

„Cítíte to… ten plyn?“ pokračoval lékař. „Za takových podmínek se infekce šíří velmi rychle. Řekl bych, že zdravotníci nepovažovali jeho zranění za vážné, takže ho nechali čekat. Bohužel příliš dlouho, takže infekce se pořádně rozjela.“

Gangréna, pomyslela si Claire. Ale není třeba to říkat před Billym.

„Teplota prudce stoupá, doktore,“ oznámila Betty.

Chirurg si povzdechl. „Další příznak. Podívejte se, jak se infikovaná plocha rychle zvětšuje. Musíme mu tu ruku okamžitě amputovat.“

Claire se otočila a tentokrát přitáhla ke stolu malý stolek na kolečkách s chirurgickými skalpely a noži. Za ní Billy úpěl a tiše nadával, když mu lékař fixoval rameno, jak nejlépe to šlo. Claire se pomalu nadechla a natáhla se pro hnědou láhev a masku.

„Tvoje válka brzy skončí, Billy,“ slíbila, ujišťujíc spíše sebe samu než vojína Martina, který ji už neslyšel.

Claire se vrátila zpátky na oddělení, a než se pustila do opětovného mytí rukou, přejela si dlaní po čele. Přesunula se k novému pacientovi, odstříkla kapičky vody z rukavic a vzpomněla si, jak jí ostatní dívky ve škole svaté Kateřiny v Sydney, již krátce navštěvovala, záviděly štíhlé dlouhé prsty s úhledně do kulata zastřiženými nehty. Sarkasticky se pro sebe usmála. Teď měla ruce rozpraskané a rozedřené od dezinfekčních prostředků a karbolového antiseptického mýdla, jejichž sirný pach se vznášel v prostorách provizorního nemocničního oddělení jako neviditelný strážce.

„Jděte na vzduch,“ ozval se hlas za ní.

Nemusela se ani otočit, aby věděla, kdo to je. „Jsem v pořádku, sestro.“

„To nebyl návrh, sestro Nightingalová,“ pronesla starší žena a prohlížela si ji přes malé brýle s kostěnými obroučkami. „Poslala jsem na odpočinek i sestru Parsonsovou. Takže je načase, abyste si také dala na chvíli pauzu.“

Claire vrchní sestru respektovala. Hned první večer, kdy se vzrušeně přesouvaly z provizorní stanové nemocnice na palubu Gasconu, matron své podřízené přivítala s kamennou tváří.

… a žádné bratříčkování s lodními důstojníky. Na kapitánovu žádost budou koloniální sestry jíst samostatně!

Jak později Claire zjistila, vrchní sestra se takhle chladně chovala jen navenek. Jinak se snažila obcházet pravidla a dohlížela na to, aby sestry pomáhaly všem zraněným, jak jen mohly. Claire ji poslechla a zamířila nahoru po schodech. Zvuk minometných granátů a děl sílil, čím víc se blížila horní palubě. Karbolový pach se pomalu změnil na zápach korditu. Kouř stoupající z míst výbuchů dělostřeleckých nábojů visel nad malým zálivem jako černý mrak. Napadlo ji, zda si kapitán Gasconu skutečně myslel, že by se důstojníci a sestry mohli bratříčkovat. Vždyť sotva našli chvilku volného času, aby poslali zprávu domů, že jsou v pořádku. Byla si jistá, že pomyšlení na nějaký romantický vztah bylo to poslední, o čem tady na lodi kdo přemýšlel.

Na palubě to bylo ještě horší než dole. Zraněným pomáhali v chůzi jejich kamarádi kopáči[6], postavičky se potácely na malé pláži, která se stala jakousi chaotickou záchrannou stanicí obětí, hemžících se vojáků a splašených zvířat, která svým zmateným pobíháním zraňovala nejen sama sebe, ale i už tak dost zubožené muže. Ranění kopáči utíkali pod nepřátelskou palbou ke břehu nevšímajíce si plukovních důstojníků, kteří už zjistili, že systém označování vážnosti zranění je nesmyslný, a upustili od rozdávání lístků. Pokud Claire věděla, tak nikdo z ošetřovatelského týmu na červený lístek nebral ohled. Koneckonců, zranění byla taková, že by červený lístek musel dostat téměř každý voják.

6 Kopáči (Diggers) – vojenský slangový výraz pro australské a novozélandské vojáky. Pochází z období bitvy o Gallipoli, kdy si vojáci ANZAC na svou obranu kopali zákopy. Poznámka překladatelky.

Claire si masírovala svaly nad lopatkou, prohnula se v zádech, natáhla se, aby čelila bolesti a únavě z celodenního tahání mužů. Každý den, každou noc, odpoledne i večer… byl to zdánlivě nekonečný kolotoč vyměňování obvazů nasáklých krví, neustálých nářků a zoufalství nemajícího konce. Pokaždé, když Gascon odplul přecpaný stovkami obětí, Claire věděla, že tam na pláži zůstaly tucty zoufale raněných mužů, z nichž mnozí ty tři dny, než se jejich loď opět vrátí a než jim lékaři poskytnou pomoc, nepřežijí.

Došlo to dokonce tak daleko, že se někdy plavili se sedmi sty raněnými a nemocnými do přístavu Mudros, kde vyložili mrtvé, a pak pokračovali dál do Egypta – do Alexandrie, kde byly připravené lépe vybavené nemocnice s odborným personálem, jenž ošetřil nejvážněji zraněné vojáky a transportoval je dál do Káhiry, kde se jim dostalo mnohem kvalitnější pomoci.

Káhira! Bože, to bylo město. Bylo to jen před několika týdny, kdy Claire pozorovala zapadající rudý sluneční kotouč za Velkou Cheopsovu pyramidu, ale teď jí připadalo, že od té chvíle utekly roky. Claire před sebou v jasných barvách viděla, jak v rozptýleném pološeru toho zlatorůžového večera dovolila mladému chlapci s turbanem, aby jí pomohl do sedla trpělivého zvířete a dovedl ji k honosnému hotelu Shepheard. Znovu si připomněla nervozitu ve vzduchu pramenící z blízkého odjezdu. Ještě teď měla Claire na jazyku svěží chladivou vůni čerstvě vyluhovaných mátových lístků, když stála na terase u zábradlí z tepaného železa a pozorovala hemžení na ulici Ibrahima Paši. Kdyby zapátrala po šťastných vzpomínkách v paměti dostatečně hluboko, představila by si, jak ji proutěné křeslo tlačí do zad přes šedý ošetřovatelský stejnokroj, a slyšela by smích odrážející se od štukové omítky, když se s Rosie bavily s několika důstojníky 3. jezdeckého pluku.

Tak jim to v khaki uniformách slušelo! Kožené boty s ostruhami, ovinovačky přes lýtka… byli to určitě ti nejelegantnější muži ze všech australských divizí. Jeden z nich jí dovolil vyzkoušet si klobouk s širokou ohnutou krempou a ukázal jí, jak má správně frajersky sedět na hlavě. Na tři prsty nad levým uchem, dva prsty nad levým a jeden prst nad pravým okem.

„Tak,“ prohlásil, když jí klobouk dokonale usadil na hlavě, a jeho opálená tvář se rozzářila uznalým úsměvem. „Teď, přestože jste nádherná blondýnka, o které se určitě bude všem mužům v zákopech zdát, jste naším čestným členem.“ Okázalé a velmi krásné pštrosí peří tančilo v lehkém káhirském vánku té pozdní dubnové noci s příslibem léta za rohem.

Ačkoli stál hotel přímo v pulzujícím srdci města na Operním náměstí, Claire měla pocit, jako by byl na hony vzdálený od bordelů, restaurací, kaváren a kin, které ho obklopovaly a lákaly vojáky k utrácení peněz. Navzdory všem varováním velitelů o nebezpečích přítelíčkování se s lehkými ženami ve vykřičené čtvrti Wazzir – neboli Wozza, jak se jí běžně mezi Australany říkalo – si Claire všimla, že ulicemi proudily zástupy Australanů, Novozélanďanů a Angličanů, kteří hledali něčí náruč – nebo pěst –, aby našli rozptýlení.

Dokázala by si ještě představit fronty oslíků stojících u chodníků a soupeřících o místo se stánkaři, kteří se snažili prodat svou úrodu ovoce a zeleniny. Nebo muže se cvičenými opičkami, které nechali fotit na ramenou náhodných turistů. Takovouhle fotografii si nemohla nechat Rosie ujít a hned ji poslala domů. Kejklíři, karbaníci, hazardní hráči, kouzelníci a žongléři – dokonce i ženy nabízející svou náruč na balkonech – se snažili upoutat pozornost mladých mužů, kteří se chtěli bavit a užívat si života. Teď se Claire zdálo, jako by to bylo už před dávnými lety… jako by to byl úplně jiný svět, jiný život.

Vedle ní se objevila vrchní sestra a živá vzpomínka na aromatický mátový čaj vybledla.

„Třídí tam vůbec někdo ty zraněné vojáky?“ zajímalo Claire a kývla hlavou směrem k pláži.

„Myslíte, že byste to v tom pekle zvládla líp?“

„Ne, nekritizuju to. Promiňte, já –“

„Taky jsem svou otázku nemyslela vážně. Mám pocit stejné bezmoci jako vy.“

Claire se smutně usmála. „Ale chtěla bych to zkusit.“

Vrchní sestra se na ni zvídavě zadívala. „Nechceme posílat ženy na břeh.“

„Tak mě berte jako řadového vojáka. Nebo jako svoji prodlouženou ruku, matron. Vím, že byste si tam na břehu počínala jinak. A navíc, měli bychom lepší představu o tom, co se tam vlastně děje.“

Oči matron se rozjasnily, přestože se jinak výraz v obličeji nezměnil a rty zůstaly sevřené do pevné linky.

„Dovolte mi to aspoň zkusit,“ prosila Claire. „Můžeme ty muže tam na břehu předem trochu roztřídit podle vážnosti zranění a líp zorganizovat péči o ně tady na lodi. Zjevně to tam nikdo nedělá a na loď se dostane každý bez ohledu na druh a vážnost zranění.“

„Já vím, Nightingalová.“

„Ti muži tam umírají, matron.“

Claiřina nadřízená si povzdechla. „Tady budou umírat taky.“

„Ano, ale aspoň zemřou, když je někdo bude držet za ruku. Většina těch chlapců potřebuje svou matku stejně jako morfin. A vlídná slova a láskyplný dotek jim to v jejich posledních chvílích zpříjemní.“

„Jste laskavá a odvážná, sestro Nightingalová. Doufám, že nebudete muset čelit hrůzám na západní frontě, protože ty by romantickou duši, jako je ta vaše, navždycky poznamenaly a zjizvily.“ Vrchní sestra se zarazila. „Co je to s vámi, Claire? O každé své podřízené vám můžu něco říct: proč se staly zdravotními sestrami, proč se dobrovolně přihlásily do služby ve válečné zóně, proč dělají to, co dělají. Většina z nich cítila potřebu dělat v životě něco smysluplného. Ale vy jste pro mě stále záhadou. Líbíte se mi, jste skvělá mladá zdravotní sestra, ale někdy mi připadáte jako duch.“

Claire se rozpačitě zasmála. „Jako duch?“

„Opravdu. Občas se mezi námi pohybujete, jako byste byla neviditelná… jako byste po sobě nechtěla zanechat stopu.“

„Máte pravdu, někdy se tak skutečně cítím,“ připustila a ohromilo ji, jak se vrchní sestra zajímá o své podřízené.

Matron se usmála, ale Claire si všimla starostlivého výrazu v obličeji. „Proč chcete jít na pobřeží, když víte, jak moc je to nebezpečné?“

Claire se na ni znepokojeně podívala. „Je to moje práce. Určitě bychom –“

„Není třeba se chovat tak upjatě, sestro. Jsem o třicet let starší než vy, takže si zasloužím trochu upřímnosti.“

Claire svěsila ramena. „Dnes ráno jsem ztratila jednoho pacienta. Byl tak mladý, že mu ještě ani nerostly vousy.“

„Většina z nich je mladá. Čím na vás tenhle udělal takový dojem?“

Claire si založila ruce na prsou, jako by se chtěla před něčím chránit. „Jeho oči mi připomněly dětství, léta strávená v Cornwallu s otcem… šťastné chvíle.“ Claire si při té vzpomínce povzdechla. „A pak jsem zahlédla identifikační značku, na které stálo jeho příjmení – Cornish.“ Pokrčila omluvně rameny. „Bylo to jako nějaký tajemný vzkaz. Vzpomněla jsem si na matku.“

„To je velmi nerozumné. Copak jsme vás tohle nenaučili?“

„To se snadno řekne, ale v praxi je to velmi těžké. A ještě bláhovější je, že jeho smrt mě přinutila přemýšlet o rodině.“

„A?“ dožadovala se vrchní sestra.

„Došlo mi, že těch pár lidí, které jsem milovala, už není naživu. Napadlo mě, že kdybych zemřela v nějaké cizí zemi jako ten mladý Cornish, vlastně by to ani nikoho nezajímalo.“ Sledovala, jak se výraz matron změnil z překvapeného na rozzlobený a jak užuž otevírala ústa, aby jí něco odpověděla. Ale Claire rychle pokračovala: „Ne, je to pravda, matron. Neexistuje nikdo, kdo by čekal na zprávu, že žiju. Stěhuju se z místa na místo, nepatřím nikam a nikomu. Člověk, který je mi nejbližší, je Rosie Parsonsová, s níž jsem se setkala před šesti týdny. Je mi pětadvacet, matron. Není divné, že v tomhle věku nemám nikoho, kdo by truchlil, kdybych zemřela?“

„Claire, vaše slova jsou tak bezútěšná.“

Claire se smutně usmála. „Omlouvám se, ale chtěla jste, abych k vám byla upřímná.“

Vrchní sestra soucitně stiskla Claiřinu ruku. „A myslíte si, že když se vystavíte nebezpečí, že vám to pomůže?“

„Ne, ale je přece logické, že jsem pro tak nebezpečný úkol nejvhodnější. Můžu nanejvýš přijít o život, ale protože nemám žádné příbuzné, moje smrt neohrozí budoucnost někoho dalšího. Pokud tím zachráním život někoho jiného, dobrovolně se do takového rizika pustím.“

„Je tohle důvod, proč jste se rozhodla být ošetřovatelkou, Claire? Zvolila jste si tohle povolání, abyste se mohla starat o ostatní?“

„Já… vlastně ani nevím.“ Zaváhala nad tou otázkou a napadlo ji, že to možná bude pravda. „Spíš je to kvůli mému otci, kterého jsem zbožňovala. Často mi říkával, že jsem jeho nejmilejší holčička a že mě žádná žena nemůže nahradit.“ Claire se odmlčela a smutně se usmála. „Samozřejmě, že mě jedna nahradila, ale na tom nezáleží. Otec bojoval v búrské válce a přežil ji. Pak se vrátil do Austrálie, kde jsem bydlela u příbuzných, protože maminka zemřela, když jsem byla malá. Brzy po návratu onemocněl a zemřel… prý se nedalo nic dělat, ale jsem přesvědčená, že kdyby měl dostatečnou péči, ještě by žil. Pokud se nám podaří dostat se k těm zraněným rychleji –“ Claire máchla rukou směrem k zátoce Anzac, „– a roztřídit je podle závažnosti zranění, třeba jim můžeme zachránit život nebo třeba jen ruku nebo nohu. Nenecháme je umřít v cizí zemi bez pomoci.“ Claire pokrčila rameny. „Jde o to poskytnout jim lepší péči a ošetření.“

„Rozumím vám, jste bojovnice,“ prohlásila vrchní sestra a usmála se. Snažila se dodat lehkost svému hlasu, ale moc se jí to nedařilo.

Claire si oddechla, že konečně opustily téma jejího neradostného dospívání. „Jsem ráda, že budu trochu nápomocná,“ odpověděla.

„Dobře, Claire, ale nechci žádné hrdinství. Prostě pomůžete, kde to půjde, ale hlavně to tam okouknete a pak mi podáte zprávu.“

Claire se překvapením rozšířily oči. „Vy mě vážně pošlete na břeh mezi zraněné?“

„Mám od chirurgů zde na lodi vzkaz pro vojenské lékaře přímo na bojišti. Můžete tam jet s poslem. Co se vám tam za tu chvíli podaří dosáhnout, je jen na vás. Ale souhlasím s vámi, že mít sestru přímo na pláži nám tady na lodi velmi pomůže. Takže doufám, že až se vrátíte, budete mít pro nás informace.“

Claiřin obličej se rozzářil. Spokojeně se usmívala. „Děkuju vám, matron.“ Otočila se, aby si připravila nějaký zdravotnický materiál.

„Sestro Nightingalová.“ Claire se obrátila právě ve chvíli, kdy se ozvalo hrozivé dunění děl z nedalekého křižníku HMS London.

„Jistě si uvědomujete, že je to velmi nebezpečná záležitost. Porušuju všechny příkazy, ale jen proto, že jste mě obměkčila svým romantickým přístupem k práci ošetřovatelky. To, co teď potřebujete, je skutečný romantický vztah.“

Claire se zasmála. „No, pochybuju, že zrovna tady nějaký najdu, matron.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PRVNÍ ČÁST

1