Ivo Engler

Cesta svetom a životom

Ukážka z elektronickej knihy

Ivo Engler

CESTA SVETOM A ŽIVOTOM

Pyramída hierarchie a vitamíny kyslíka

Cestopisná autobiografia s fotografiami a citátmi, ako lepšie žiť

Nekonečné hľadanie 2. prepracované vydanie e-book © Dr. Engler, Salzburg, 2016

ISBN 978-80-8046-681-7

PROLÓG

„Mnohí si prineskoro uvedomia premeškané životné ciele: radosť, krásu prírody, zdravie, cestovanie a kultúru.Preto, človeče, buď včas múdry! Najvyšší čas: na cestu! Cestuj!“

Wilhelm Busch (1832-1910, autor svetového bestselleru Max a Móric).

„Kto nemá cieľ, ide falošnými cestami.“

„Vyššou formou cestovania je cestovanie dejinami ľudstva. Najvyššou formou cestovania je zahrúžiť sa do seba samého a počúvať hlas srdca,“ napísal scestovaný slovenský mudrc.

Kým som bol v živote svetobežníkom, ľudstvo prežilo nevídané množstvo pozitívnych i negatívnych zmien. Dnes sa dá cestovať sieťou internetu, vizuálne zažiť svet, získať informácie v bezpečnom pohodlí, lacno, a rýchlo. Čas sú peniaze a peniaze vládnu svetom. Zmenil sa aj človek so svojimi pradávnymi sklonmi k putovaniu, agresii a egoizmu? Alebo nás, bez ohľadu na vek a bydlisko, riadia len gény a elektróny?

Ako lekár, vedec, svetobežník, fotograf a spisovateľ som nazbieral na cestách veľa informácií. Komu a v akej forme ich odovzdať? Písanie memoárov je márna túžba po nesmrteľnosti, ale aj malý príspevok na šírenie svetla. Mojím povolaním bolo pomáhať zraneným a chorým.

Na ceste životom a svetom má človeka sprevádzať heslo. Nech je heslom tejto knihy:

„Bože, daj mi pokojne znášať veci, ktoré neviem zmeniť, odvahu zmeniť veci, ktoré sa majú zmeniť, a múdrosť rozlišovať prvé od toho druhého.” Rheinhold Niebuhr (1892 – 1971)

Ťažko dostupné, nebezpečné alebo zakázané cesty sú lákavé. Keby som bol vlastnil pas, nebol by som r. 1965 cez štyri hranice ušiel z totalitnej Československej socialistickej republiky (ČSSR) na slobodný Západ. Avšak aj sloboda, tak ako zdravie, je relatívna. Tak nás učia dejiny, lekárske fakulty a najmä vlastné skúsenosti. Svetobežníci i niektorí lekári sú riskujúci dobrodruhovia s mnohými cestovnými a životnými problémami.

Silné zážitky- high lights sú svietiace kométy na vysokej oblohe duše. Zastavujú dych, prostredníctvom adrenalínu zrýchľujú kontrakcie srdca a pulz. Silné a nezabudnuteľné zážitky z ciest či z moderných, historických alebo prírodných lokalít zohrali v mojom búrlivom živote takú úlohu ako lásky, blízki ľudia, utešovatelia, záchrancovia, povzbudzovatelia a šíritelia nádeje

Ráno pod farebnou dúhou na pláži koralového ostrova v Maledivách plného krás a krások.

Nie na Maledivách, ale v Salzburgu som 12.12. 2011 o 8.00 hod. zazrel z terasy môjho domčeka najkrajšiu dúhu, akú som kedy videl. Bol to dokonalý stoosemdesiatstupňový poloblúk so všetkými siedmimi farbami slnečného spektra. Siahal od zasneženého vrcholu Hoher Staufen a klenul sa ponad salzburský hrad až po kláštor na Kapuziner Berg. Tento moment trval iba niekoľko nezabudnuteľných sekúnd. High-light sa obyčajne nepodarí fotograficky zachytiť.

Dúha je poslom životodarnosti slnka a vody a údajne pomáha splniť priania:

Prajem si, aby moje deti Andy a Anna, všetky deti sveta, boli zdravé a šťastné.

J. W. Goethe (1749 – 1832) veľa cestoval a napísal: „Cesta je pritom podobná hre s výhrou i prehrou. A vždy nepredvídane dostanete viac alebo menej, ako ste očakávali... Pre povahy ako ja, je cesta nedoceniteľná: oživí, koriguje, poučí a vzdelá. Nespoznáme ľudí, ktorí k nám prídu, musíme ísť k nim, aby sme sa dozvedeli, ako to s nimi stojí.“

„Život bez radosti je ako ďaleká cesta bez hostinca.“Demokritos (460 – 371 pred. n. l.

Život je pohyb, zmena a prispôsobovanie sa. Príslovie „píšeš, nepíšeš, kalamár ti aj tak vyschne“ sa tentoraz nevzťahuje len na sex a frajerov, ale i na písanie životopisov, trebárs aj vlastných. Životopis svetobežníka je predsa len trocha iný ako životopis lekára, vedca, spisovateľa, alebo nejakého Casanovu. Tentoraz ide o smelý a zároveň i nesmierne korenistý koktail. Literát musí dlho zvažovať, či sa doň pustiť. Ja som sa doň pustil a verím, že bude aspoň pre niekoho nielen poučným čítaním, ale aj zaujímavou a hodnotnou inšpiráciou pre životy iných, najmä pre tých, ktorým ešte nie je cudzia myšlienka, že svet môže byť lepší a krajší.

„Všechno se dá vysvětlit, bohužel ne všem...jak to má kola, nebo kozy, tak s tím budou brzy problémy... buď tu cestu najdu, nebo si udělám vlastní...“ Bolek Polívka, súčasný český humorista

„Kamkoľvek ideš, choď ta s celým srdcom.“

Konfucius (551 – 479 pred n. l.)

Každý obraz, krajina, život jednotlivca alebo dejiny národa pozostávajú z čiastkových obrázkov, ktoré však možno poskladať do relatívne komplexného obrazu. Pre spisovateľa to znamená skladať akúsi puzzle skladačku. Moja dcérka Anna mala päť rokov, keď bola majsterka v tejto hre. Ja sa to stále učím.

RODNÉ SLOVENSKO

Roku 1665 Daniel a Martin Englerovci dostali od rakúskeho cisára a uhorského kráľa Leopolda I. (1640 – 1705) za posolské služby v tureckých vojnách zemianstvo. K tomu nijaký zámok, zem a poddaných, ako bolo v tých časoch vo zvyku. Bol to teda, ako sa hovorí po nemecky, Titel ohne Mittel, alebo zeman bez zeme. Vďaka takejto „neexistujúcej náhode“ moji predkovia nemohli nikoho utláčať a vykorisťovať ako napr. bývalí maďarskí zemepáni svojich poddaných v Hornom Uhorsku, teda na dnešnom Slovensku. Roku ٢٠١٣ sa v Bratislave, korunovačnom meste uhorských kráľov, slávilo výročie korunovácie Leopolda I.

„Tradícia je pozlátkom a vzpruhou pre všednú prítomnosť“.

Narodil som sa  r. 1931 pod hradom Matúša Čáka v slovenskom Trenčíne. Cítim sa trenčianskym drotárom, olejkárom alebo súkenníkom, no zarovno s tým aj Európanom a svetobežníkom. Mamička Anna, rod. Kontšeková, pochádzala z Trenčína. Absolvovala umeleckú školu, hrala v ochotníckom divadle (napr. v Bačovej žene od lekára I. Stodolu), bola knihomoľom a všestranne športovala.

Pamätná doska v Trenčíne na okresnom úrade má pripomenúť staré, vzhľadné trenčianske domy, ktoré tu kedysi stáli. Patrili k nim aj domy mojich starých a krstných rodičov Kontšekovcov, ich obchod a reštaurácia.

S malou dcérkou Annou sme si radi pospevovali slovenské piesne, medzi nimi aj tú o trenčianskych hodinách. Rozprával som jej legendu o trenčianskej studni lásky na hrade Matúša Čáka, pána Váhu a Tatier (1252 – 1321). Vznešený Turek Omar dal vysekať do hradnej skaly studňu do hĺbky osemdesiat metrov ako výkupné za svoju zajatú ženu Fatimu. Mal asi hárem žien, no miloval len jednu.

Otecko Pavel, pochádzal z Klenovca, vyštudoval medicínu v Brne a v Bratislave. Stal sa okresným lekárom v Hnúšti, nakoniec v Prešove. bol môj lekársky vzor.

Tu som ako malý chlapec s rodičmi na dvore hnúšťanského domu, v ktorom je dnes vzorná mestská knižnica so všetkými mojimi literárnymi dielami.

V meste Hnúšti, pod vrchom Sinec a pri riečke Rimava, som strávil 2 x 7 rokov nádherného detstva a dospievania. Pred evenjelickým kostolom a ľudovou školou, ktorú som navštevoval, stojí pomník s bustou a s veršomi slovenského národného buditeľa Janka Francisciho Rimavského (1822 – 1905):

„Rimava, Rimava, Rimavôčka moja

už mi je maličká tá vodička tvoja.

Ej, veď sa preplavíme cez búrky, krútňavy,

lebo cez búrky, krútňavy, vedú cesty slávy...“

Do gymnázia v Tisovci, ktoré vychovalo niekoľko slovenských spisovateľov, vrátane Vladimíra Mináča, som denne dochádzal vlakom. Môj starý otec Pavel Engler bol v klenovskej evanjelickej škole jeho učiteľom. Národný umelec sa raz vyjadril, že Ivo Engler je najlepší pisateľ medzi mäsiarmi a najlepší mäsiar, teda chirurg, medzi pisateľmi.

S Vladom Zvarom boli sme vlakári a raz sme sa pohádali pre miesto pri okne. Jeho sestra Julka bola v otcovej ordinačke asistentkou. Neskôr sa stal Vlado profesorom urológie a ministrom dobre fungujúceho zdravotníctva v socialistickej ČSSR. Na kapitalistickom Západe som si musel zvykať vyžadovať za lekárske služby peniaze. Čím lepší odborník, tým vyšší honorár. Financoval som z nich najmä výskumy, až potom cesty.

Autorova maturitná fotografia sa pánu Oswaldovi, prešovskému miestnemu fotografovi, vydarila. Dal fotografiu do výkladu a predával ju početným záujemkyniam. Podobal som sa vraj na francúzskeho filmového herca Alaina Delona. Bol som len vyšší, neznámy a neherec, ale to na portréte nebolo vidieť. Keď si tento portrét porovnáte s podobizňou na pamätnej tabuli, uvedomíte si neúprosný zákon monády: všetko na tomto svete sa mení, vzniká a zaniká.

Chirurgia alebo mikrobiológia?

Chirurgia bola odmladi mojím snom. Otcovi som za Slovenského národného povstania r. 1944 v Hnúšti pomáhal pri ošetrení ťažko raneného partizána. Krátko nato prišiel do ordinácie ranený, dusiaci sa nemecký esesman. Boli problémy, nie s kvalitou ošetrenia, ale s tým, aby sa v našom lekárskom dome nestretli esesáci s partizánmi. Krásavice údajne nepotrebujú diplomaciu. Moja mama bola nielen krásna, ale aj múdra žena. Vždy vyriešila nebezpečnú situáciu naozaj šikovne. Otec ako lekár zasa pri promócii prisahal na veľkého gréckeho lekára Hippokrata z Kosu (460 – 370 pred n. l.), že poskytne odbornú pomoc každému a bez rozdielu.

Otec aktívne podporoval SNP a pomáhal nielen židovským rodinám, ale aj tým, čo sa ukrývali na klenovských lazoch. Ako pubertiak som sa stal krstným otcom žida Ivana Neumana, aby dostal výnimku a nedeportovali ho do koncentračného tábora.

Po máji 1945 Dr. Langer, paradoxne žid, obvinil otca z kolaborantstva s Nemcami aj napriek tomu, že mu za klérofašistického režimu pomohol. Zobral mu miesto okresného lekára. Otca postavili pred ľudový súd, no neskôr ho rehabilitovali. Čo z toho, keď mu to nezaslúžené príkorie podlomilo zdravie.

Roku 1947 sme sa z Hnúšte presťahovali do Prešova. Môj otec vykonával aj tam funkciu okresného lekára, ale predčasne r. ١٩٥٥ umrel na infarkt.

Maturoval som 1949 v Prešove na nosidlách. Na zjazdovke pod Lomnickým štitom bol v zatáčke neočakávaný bubon. Vyletel som medzi stromy. Zlomil som si ľavú stehennú kosť. Môj otec zaplatil pražskému profesorovi Záhradníčkovi za nepotrebnú operáciu autom. Povedal som si, že ak sa raz stanem chirurgom, vypýtam si aspoň raz taký vysoký honorár.

Po februárovej revolúcii r. 1948 sa Československo stalo totalitnou komunistickou krajinou za železnou oponou. Ako syn lekára som sa stal outsiderom s buržoáznym pôvodom. Naučil som sa mlčať a prispôsobovať sa vládnucemu režimu aparatčikov. Kolaborovať s ŠtB, teda udávať, som však nemienil. Vďaka početným pracovným brigádam a vyznamenaniu úderník-priekopník dostal som sa na vysokú školu.

Roku 1955 som absolvoval Lekársku fakultu v Košiciach. V meste sa nachádzal najvýchodnejší gotický dóm v Európe a veľký železiarsky kombinát. Pracoval som niekoľko rokov ako asistent na Ústave pre lekársku mikrobiológiu u profesora O. Dubaya. Neskôr  vo Výskumnom ústave tuberkulózy v Bratislave, kde bol prednosta J. Markovič.

Pohľad do mikroskopického, voľnému oku neviditeľného sveta nebezpečných organizmov ma fascinoval. Prirovnám to, zdanlivo paradoxne, k nočnej jasnej oblohe posiatej hviezdami. Silný teleobjektív tiež sprístupňuje netušený, nekonečný a prenádherný vesmír plný súhvezdí a galaxií. Štúdium, knihy, rozhovory, ale aj cesty po svete otvárajú nové pohľady a odpovede na otázky:

„Kto sme? Odkiaľ sme prišli? Čo na tejto planéte hľadáme? Kam smerujeme?“ Ide o nekonečné hľadanie?

Pri mikroskopovaní na VÚT v Bratislave a pri operácii s pracovne vynikajúcimi rádovými sestrami v DFN, v Bratislave, ktoré totalitný režim, pod heslom náboženstvo je opium, internoval v sústreďovacom tábore.

Experimentálne som preukázal, že placenty rodičiek chorých na tuberkulózu (tbc) obsahujú virulentné baktérie. Bakterium Kochi (BK) objavil r. 1882 nemecký bakteriológ Robert Koch. Pri pokuse na morčati mi striekla virulentná kultúra BK priamo do tváre. Podvedome som to inhaloval a nakazil som sa. Na vojenčinu ma, žiaľ-nežiaľ, nevzali. Je známe, že pacienti s tbc majú zvýšené libido. Niektorí aj po vyliečení.

Po chirurgicko-úrazovej praxi v Bratislave, Brne a vo Viedni som dosiahol viaceré chirurgické atestácie. V rokoch 1963 – 1965 som pôsobil ako najmladší ordinár traumatológie v ČSR na Klinike detskej chirurgie Fakultnej nemocnice Univerzity J. A. Komenského v Bratislave (prednosta profesor Milan Kratochvíl). Prvé moje publikácie boli o detských úrazoch, najmä o ich prevencii. V Bratislave sa zranilo ročne okolo 10 000 detí.

Od mladosti som literárne činný pod menom Ivo Engler. Rozhlasová hra Kto je vinný? 1964, kde šlo o smrť chlapčeka pri dopravnom úraze, získala ocenenie ako najlepšia hra roka. K úrazom, pacientom, deťom, literatúre a cestovaniu som mal vždy blízko.

Poprední československí chirurgovia na výlete r. 1963: druhý zľava v prvom rade profesor Konštatín Čársky, štvrtý docent Jozef Žucha; druhý zľava v druhom rade profesor Vincent Grunert, vďačím mu za odborné vedenie, vedľa neho profesor Emil Matějíček v rozhovore s autorom.

Na svadobnú cestu po Stredomorí s devätnásťročnou čiernovlasou Zuzkou s veselými mandľovými očami ma štátna (ne)bezpečnosť (ŠtB) odmietla pustiť. Nedôverovali mi, lebo som odmietol spolupracovať. Pritom som úspešne operoval ich príslušníkov, dokonca dieťa všemocného tajomníka Komunistickej strany Slovenska Michaličku. Zuzka Bednárová bola spolu s Jožkom Golonkom predtým, než presedlal na hokej a zaradil sa medzi svetovú elitu, juniorskou majsterkou ČSSR v tenise. Po kratšom, bezdetnom manželstve sme sa rozišli.

Roku 1965, keď som dovŕšil tridsaťštyri rokov, rozhodol som sa po veľmi dlhých a preťažkých úvahách ujsť z totalitnej ČSR. Okrem slobody a cestovného pasu som tam mal všetko, po čom mladý ctižiadostivý lekár-chirurg mohol túžiť: vedúce postavenie na klinike, rodinu, lásku  akademickú missku (1964) Sášenku, priateľov, garsónku, auto, chatu na Seneckých jazerách v susedstve Gustáva Husáka (prezident ČSSR 1975 – 1989).

Bratislavu navštívil r. 1841 najslávnejší rozprávkar všetkých čias Hans Christian Andersen, ktorý si zaznamenal do svojho denníka: „Bratislava je krásne mesto, plné pekných dievčat a dobrého vína.“

S Bratislavou, hlavným mestom Slovenska, sú spojení slovenskí velikáni Ľ. Štúr, M. R. Štefánik a A. Dubček. Všetci traja skončili predčasne a tragicky, no príčiny ich smrti dodnes nie sú celkom objasnené. Odstránili ich neprajníci Slovenska?

Bratislave dominujú mohutný hrad a Dóm sv. Martina. V korunovačnom Dóme sa 25. júna 1741 konala aj slávnostná korunovácia rakúskej cisárovnej Márie Terézie za uhorskú kráľovnú. Slávnostný obed sa konal na hrade, ktorý má podobu obráteného stola. Pospolitosť, čo toto všetko, vrátane prepychu rakúsko-uhorskej šľachty, tvrdou prácou umožnila, „odmenili“ veľkolepou šou s pompéznym sprievodom, podarúnkami a pouličným pohostením. Nerobia to i dnešní insideri, panovníci a prezidenti podobne?

Nad Bratislavou tróni vrch Slavín a veľkolepý monument obetiam 2. svetovej vojny – Pamätník hrdinov sovietskej armády (z r. 1960). Miesto krášlia sochy slovenských dievčat, medzi inými aj krásavice Helenky Bezákovej. Stála ako model akademickému sochárovi Jozefovi Kostkovi (1912 – 1996) a bola to atraktívna tanečnica z Lúčnice. Vynikajúci folkloristický tanečný súbor precestoval celý svet. Pri mojich potulkách Južnou Amerikou som sa 27. júla 1973 ocitol akurát v prímorskej Lime v Peru. Navštívil som jedinečné centrum inkského zlatníckeho umenia Museo oro a večer som rozcitlivene pozeral na vynikajúce predstavenie Lúčnice. Druhý deň som odletel na ostrovy Galapágy.

Pri Dunaji pod Bratislavským hradom sa nachádzalo do r. 1970 približne 300 domov židovskej štvrte bok po boku s viacerými historicky vzácnymi budovami. Do r. 1970 tam bol predovšetkým starobylý židovský cintorín s hrobom slávneho rabína Chatama Sofera (1762 – 1839) a 22 hrobmi ďalších rabínov. Obďaleč korunovačného Dómu stála okrová moderná synagóga (postavená v rokoch 1923 – 1926) v orientálnom štýle. Roku 1970, za čias totalitnej ČSSR, sa začalo s barbarským búraním Podhradia a s likvidovaním židovskej štvrte, starého židovského cintorína a synagógy. Týmto nekultúrnym činom prepásli činitelia Bratislavy jedinečnú príležitosť na rekonštrukciu historickej Bratislavy. Revitalizované starodávne bratislavské Podhradie s celosvetovo unikátnym skvostom – historickým židovským cintorínom – by bolo s veľkou pravdepodobnosťou zaradené do Zoznamu svetového kultúrneho dedičstva UNESCO. Odzrkadlilo by sa to nielen v medzinárodnom cestovnom ruchu, ale aj na lesku mena Slovenska vo svete.

Brehy Dunaja v týchto miestach spojil moderný a technicky unikátny Most Slovenského národného povstania. Diaľnica vedúca z neho do centra mesta zatienila, žiaľ, akoby zázrakom zachránený hrob slávneho rabína Chatama Sofera a hroby 22 rabínov. Diaľnica ďalej vedie tesne povedľa korunovačného Dómu sv. Martina. To je ďalšia smutná rarita bratislavského architektonicko-historického ignorantstva.

Zo Slovenska bolo v rokoch 1942 – 1945 do koncentračných táborov deportovaných v rámci holokaustu okolo 70 000 židov. Z nich prežilo len niekoľko stovák. Novinár Alfréd Wetzler (1918, Trnava – 1988, Bratislava, kniha Čo Dante nevidel uverejnená pod menom Jozef Lánik, Bratislava 1965, 2009) a profesor farmakológie Rudolf Vrba (1924, Topoľčany – 2006, Vancouver, kniha I cannot forgive, Londýn 1963) boli slovenskí židia. V marci r. 1944 sa im podarilo ujsť z koncentračného tábora smrti v poľskom Osvienčime. Ako prví alarmovali svet o nacistickom vyvražďovaní. Kompetentní, žiaľ, prijali ich správu skepticky.

V lete 1965, ako 34 ročný, som zastupoval prednostu Kliniky pre detskú chirurgiu.

Pýtate sa, prečo som teda opustil Bratislavu, rodné Slovensko a emigroval? Jednoducho som odmietol stať sa donášačom ŠtB, a tak si zaistiť univerzitnú kariéru.

„Ten chlap padol na hlavu...,“ písali rozhorčene o mojom úteku stranícke noviny. Každý má svoju relatívnu pravdu. Kompromis a tolerancia sú práve preto také ťažké.

Posledným pacientom v Bratislave, na ktorého sa dobre pamätám, bol deväťročný chlapček z vinárskej oblasti Malé Karpaty, kde sa rodí hrozno na výborné vína. Spadol z múra do vinohradu. Napichol sa nešťastne na vinohradnícky štek. Koniec dreva mu trčal z konečníka. Podľa röntgenových snímok drevo prešlo cez brušnú dutinu, cez bránicu, až k srdcu. S vyťahovaním kolíka, čistením a ošetrovaním poranenia sme začali v hrudníku. Potom v bruchu, nakoniec sme ošetrili konečník. Imunitný systém a hojenie u detí fungovali vtedy veľmi dobre. (Dnes sa pubescentné deti často oddávajú alkoholu, fajčeniu, drogám alebo sa prejedávajú a majú málo pohybu.) Chlapča sa, na našu radosť, rýchle uzdravilo. V stredoveku napichnutím na kôl brutálne mučili a popravovali. Nešťastníci, ak mali šťastie v nešťastí, zakrátko umierali na vykrvácanie. Ak však mali nešťastie v nešťastí, umierali veľmi dlho v dôsledku šoku z hnisavého zápalu pobrušnice.

Moje krstné meno Ivan pripomínalo na Západe cára a tyrana Ivana Hrozného, ktorý zabil dokonca syna. Tiež víťazného a obávaného ruského vojaka tzv. Ivana. Priezvisko Engler zas na Východe pripomínalo Nemca, okupanta. Nenadarmo som sa narodil v znamení Blížencov. Žeby som bol muž dvoch tvárí, dvoch pováh a dvoch osudov?

„Najnebezpečnejší zo svetonázorov je svetonázor ľudí, ktorí si svet nikdy nepozreli.“

Alexander von Humboldt (1767 – 1859)

Na Slovensku sa odohráva dej môjho románu Zlatá klietka (1996). Od leta r. 1965 som už pôsobil v úrazovej nemocnici vo Viedni. Viedol ju profesor Lorenz Böhler (1885-1973), zakladateľ modernej konzervatívnej traumatológie. Stal sa mojím patrónom a spomínam s  vďačnosťou aj na súkromné rozhovory s ním. Drahá mamka ma obča navštevovala na Západe. Dožila sa vnuka Andreja ale umrela r. 1990 takisto na infarkt. Obaja rodičia odpočívajú spolu s englerovskou rodinou na cintoríne v Prešove.

Pražskú jar Alexandra Dubčeka (1921 – 1992) zgniavili r. 1968 sovietske tanky. Ktorý Čech či Slovák by čakal taký podraz od veľkého ruského brata? Moja slavianofilská mamka, ktorá mi dala meno Ivan a učila ma po rusky, si poplakala.

V r. 1993 rozdelením Česko-Slovenska vznikla samostatná Slovenská republika.Pri privatizácii štátnych podnikov sa mnohí kriminálne obohatili na úkor národného hospodárstva. SR je členom Európskej únie a NATO, členom Schengenského priestoru a Európskej menovej únie. Slovensko, moje rodisko, leží nielen geograficky presne v strede Europy.

NA „ZAHNÍVAJÚCOM, NERESTNOM“ ZÁPADE

Tak vraveli o západnom svete komunistické masmédia, keď sa pokúšali prepierať mozgy ľuďom za železnou oponou. Ako rád som vsával túto opojnú, „zahnívajúcu“ vôňu a užíval dotiaľ nepoznané „neresti“.

Dej môjho románu Nemocnica pri moste lásky (1999) sa odohráva vo Viedni. Rakúska metropola je atraktívna nielen architektonicky, historicky a kultúrne. Čo sa týka kvality života, je na prvom mieste na svete spomedzi 221 hodnotených miest. Do Bratislavy (Prešporok, Pressburg, Pozsony) je to na skok. Kedysi spájala veľkú i malú metropolu električka. Dnes nie je také ľahké dostať sa z Viedne do Bratislavy tak rýchlo ako napr. do Budapešti.

Aj okolie Viedne je výnimočne krásne, napr. Neusiedlerské jazero, kde som rád plachtil, alebo Wachau na Dunaji, kam som chodil na výlety, keď som nemal službu v úrazovke. Sú tam vinice a dobré víno, tiež marhuľové sady kvitnúce v máji bielym kvetom, podobne ako japonská čerešňa sakura ružove. Slovom, pastva pre oči.

Na jednom brale vo Wachau, no aj na iných miestach Rakúska, sa hrdzavým písmom zvečnil ctižiadostivý cestovateľ z Viedne I. KYSELAK. Tí pohodlnejší zanechávajú iniciálky a mená, iní zas veľmi dôležité odkazy na lavičkách, na stromoch v parkoch či vo verejných záchodoch. Kultúrni barbari sa dokonca „zvečňujú“ v luxorských staroegyptských chrámoch alebo v gréckych ortodoxných kostoloch v Albánsku.

Po absolvovaní lekárskej fakulty v Košiciach r. 1955 som dostal namiesto titulu MUDr. len malú knižočku s titulom promovaný lekár podľa vzoru ruského felčiara, vrača. Nebol som nadšený. Na Lekárskej fakulte Viedenskej univerzity som preto v priebehu roka dobrovoľne zložil, aj napriek častým nočným službám na úrazovke, sedem rigoróznych skúšok. Roku 1967 som dostal vytúžený veľký diplom s parádnou pečaťou: Doctor medicinae Universitae Vindobonensis. Ako vyhľadávaný odborník-traumatológ som spolu s diplomom dostal aj rakúske štátne občianstvo a rakúsky pas do všetkých krajín sveta. Časť môjho sna o riadnej promócii a o slobode cestovať sa mi splnila. Cena za to však bola veľká! Od r. 1997 mám štatút zahraničného Slováka.  Na internete ma vedú ako slovensko-rakúskeho chirurga-traumatológa, zakladateľa terapie ionizovaným kyslíkom (TIO_2/Engler).

Vo Viedni, kde som zažil sedem osvietených rokov ma podľa istých novín údajne prijali do jednej slobodomurárskej lóže. Počet tzv. freemasons na svete sa odhaduje na 6 miliónov. Mnoho významných osobností, napr. W. A. Mozart alebo viacerí prezidenti USA, boli slobodomurári. Slobodomurárstvo sa nazýva aj Kráľovským umením. Heslom slobodomurárov je päť ľudských ideálov, ktoré v dnešných krízových časoch veľmi chýbajú: sloboda, rovnosť, bratstvo, tolerancia a humanita. Nie div, že totalitné systémy ho neznášajú.

Pohľad od jazera na päťhviezdičkový Grand Hotel Palace *****, kde zväčša prebývali moji V. I. P. pacienti a tiež Tara, o ktorej píšem v románe toho istého mena. V pozadí hotela je šikmá veža kostola.

Dej môjho románu Tara – pieseň Ohniváka, 1997, sa odohráva sčasti v St. Moritzi. Najmódnejšia dedina sveta a svetové lyžiarske stredisko vo švajčiarskych Alpách leží na brehu jazera vo výške 1 882 m. Okolité vrchy s večným snehom presahujú 3 000 metrov. V St. Moritzi je atrakciou aj šikmá kostolná veža a luxusný Grand Hotel Palace s piatimi hviezdičkami, kde sa pravidelne schádzala svetová elitná spoločnosť. V St. Moritzi sú doma viaceré exkluzívne kluby: Corviglia Club, Cresta Club-Tobogganing a Dracula club. Za zlatým peľom prilietavajú savé včeličky. Medzi nimi som spoznal Taru, topmodelku z USA. Pricestovala so šiestimi kuframi a šiestimi kožuchmi na Mercedese SL-180 – kabrio. Pri lyžovaní si zlomila člnkovú kosť. Mojimi pacientmi sa popri Tare stali aj elitné osobnosti či príslušníci spomínaných nóbl klubov, napr.: playboy, fotograf Günther Sachs, jeho posledné dve manželky Brigitte Bardotová a Mirja Larsonová, jeho strýko Fritz von Opel. Do mojej klientely patrila aj rodina perzského šacha Muhammada Rezá Pahlavího, lodiari Niarchos a Onassis, alebo aj niektorí zimní olympijskí víťazi.

Príhoda s najdrahšou polievkou sveta:

Od rána som naprával, sadroval, resp. operoval lyžiarske, korčuliarske, toboganové, dostihové, dopravné a tanečné úrazy. V krátkej prestávke, medzi dvoma operáciami, uzrel som Milostivú, teda majiteľku kliniky s konským ozubím. Išla s podnosom plným šálok a voňajúcou polievkou. V ústach sa mi zbehli sliny a v prázdnom žalúdku začalo skučať:

„Milostivá, mohol by som ochutnať? Mám chvíľu času, kým pripravia ďalšieho…“

„Teraz pre vás nemám čas!“ odvrkla.

Odmalička neviem čakať a ovládať sa. Často vybuchnem pre zdanlivú maličkosť. No prejde ma to rýchle a čoskoro sa upokojím. Keby bola Milostivá, ako ju každý vrátane manžela volal, povedala, že nemá momentálne čas, bol by som to, hoci aj naprázdno, prehltol. Ona však povedala jasne, že nemá čas pre mňa. Tá odmietnutá, poondiata polievka znamenala zneváženie mojej zodpovednej práce traumatológa. A to ma vyprovokovalo k nasledujúcej neuváženej reakcii.

„Dobre, tak ani ja nemám čas pre vás!“ vyhŕklo zo mňa afektívne a nepremyslene.

Strhol som si zakrvavené gumené rukavice a odhodil ich na dlážku spolu s čiapkou, maskou a dlhým plášťom. To, že som zároveň odhodil džob za desaťtisíc frankov čistého mesačne, to mi ešte v hlave nesvitlo! V bielom lekárskom odeve som sa vybral do päťhviezdičkového Grand Hotela Palace, jedného z najluxusnejších hotelov sveta. Zabudol som si preobuť aj operačné galoše. V elegantnej reštaurácii som si zachmúrene objednal šálku polievky. Stal som sa stredobodom záujmu elitného publika. Našťastie, moja láska Tara tam nebola.

Teplá polievka mi urobila dobre. Pobavene som začal s úsmevom opätovať pozdravy. Viacerí z hostí boli pacienti kliniky. Nakoniec som si spomenul aj na Milostivú. Prednedávnom sanitkou odviezla akéhosi nebožtíka do nemocnice v Samedane na obdukciu. Na druhý deň stadiaľ volali, že mŕtvolu nevedia nájsť. Pýtali sa taktne, či bol pacient skutočne mŕtvy, a teda či bez slova rozlúčky neodišiel z pitevne naspäť do hotela alebo k nám na kliniku.

Rozpamätal som sa, že Milostivá pri návrate zo Samedanu sa tvárila veľmi veselo. Cerila konské zubiská ešte viac ako normálne, vraj spoločne dlho oslavovali. Osvietilo ma. Zašiel som do garáže nazrieť do sanitiek. Prvá bola prázdna. V druhej sanitke ležalo ľudské telo, prikryté  bielou plachtou, spod ktorej vykúkala jedna noha. Bola to stratená mŕtvola, pripravená na pitvu. Pri diagnóze, najmä ak išlo o exitus, teda o odchod z tohto sveta, som sa dodnes nikdy nepomýlil.

Posledným pacientom v St. Moritzi, bol Ferdinand Kübler (1919), cyklistická legenda. Bol to švajčiarsky športovec storočia, majster sveta na cestách, víťaz Tour de France (1950), trojnásobný šampión Tour de Suisse, Tour de Romandie atď. Slováci majú dnes Petra Sagana.

Zavolali ma k lyžiarskemu úrazu na svahoch Corviglia. Helikoptéra pre zlé počasie nemohla vyštartovať. Natiahol som si ruskú ušianku, krátky kožuch a naskočil do sanitky. Ako šofér, záchranca a lekár v jednej osobe. Môj orientačný zmysel, ako už viete, nie je bohvieaký, ba skôr žiadny. Vtedy som však napriek hmle a vetru na prvý šup zraneného našiel. Na snehovom svahu neďaleko cesty ležal a úpenlivo nariekal švajčiarsky športovec storočia Ferdi. Mal vykĺbené ľavé rameno. Repozičným manévrom som to mohol namieste napraviť a ušetriť Ferdiho od bolestí a vysokého honoráru, ktorý by zaplatil klinike.

„Doktor, bohato sa ti odmením, len mi pomôž,“ prosil v bolesti.

„Chvíľu musíš ešte vydržať. Je to len vykĺbenie, budeš čoskoro v poriadku.“

Podľa lege artis sa musela pomocou röntgenu vylúčiť zlomenina. Nuž, zafixoval som vykĺbené rameno, naložil zraneného do sanitky a viezol ho opatrne po veľmi strmých zľadovatených serpentínach dolu, na kliniku alchymistu Dr. Guta a jeho manželky Milostivej.

Keďže aj podľa röntgenu nešlo o zlomeninu, vykĺbeninu som bez narkózy a za okamih reponoval. Použil som zdanlivo brutálny manéver s priložením päty pod pazuchu pacienta a s ťahom za jeho hornú končatinu. Ozvalo sa lupnutie, Ferdi zjajkol a vzápätí zaplesal. O bohatej odmene sa už nikdy viac nezmienil.

Úrazová klinika v mondénnom St. Moritzi so mnou už v nasledujúcej sezóne nerátala. Či som tú poondenú polievku oľutoval? To, čo stratíte, nie vždy oľutujete. Zato to, čo dosiahnete, ľutujete často. Božská matrix ma obdarila náturou brať veci tak, ako idú, a meniť tie, ktoré sa dajú. Amen a Inšalláh, tak ako Boh mieni. No čakať a ovládať sa som ešte vtedy nevedel.

„Čo je cestovanie? Zmena bydliska? V žiadnom prípade!

Pri cestovaní vymieňame naše názory a predsudky.“

Anatole France (1844 – 1924)

Grék Hippokrates z ostrova Kos (460-370 pred Kr.) bol zakladateľ vedecky podloženej prírodnej medicíny. Na jeho meno dodnes, žiaľ, len formálne, prisahajú absolventi lekárskych fakúlt. O jeho potomkovi som napísal fiktívny román Rozhovory so psom, 2001, dej sa odohráva v dnešnom Grécku, najmä na jeho nádherných ostrovoch. Jedna z postáv bol môj obľúbený dalmatinec Toto podchádzajúci z Bratislavy.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-8046-681-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

PROLÓG

RODNÉ SLOVENSKO

NA „ZAHNÍVAJÚCOM, NERESTNOM“ ZÁPADE

Príhoda s najdrahšou polievkou sveta:

Cyprus-ostrov Afrodity:

Tirolsko a prírodné liečiteľské metódy:

Chirurgia alebo prírodné lekárstvo?

Príhoda na operačnom sále, ktorá zmenila chirurgovi život:

Salzburg- najkrajšie miesto sveta:

Autonehoda na Porsche, alebo všetko má svôj zmysel:

Čo je to ionizácia a čo sú vitamíny kyslíka?

Najkrajšie pobrežné cesty sveta:

Najpôsobivejšie útesy svet:

Ako som prvý na svete ionizoval medicínsky kyslík:

Moji pacienti a priatelia:

Od začiatku ľudských dejín:

Explózia obyvateľstva:

CESTY OKOLO SVETA PO PIATICH KONTINENTOCH

AFRIKA A BLÍZKY VÝCHOD

STREDNÝ VÝCHOD

ÁZIA

SUBKONTINENT INDIA

EURÓPA

AMERIKA

Veľká hierarchické pyramída USA:

AUSTRÁLIA, NOVÝ ZÉLAND, POLYNÉZIA

Najluxusnejšie hotely a turistické lode sveta:

Posledné puzzle na životnej ceste