Ivana Rathore

Môj vesmír

Ukážka z elektronickej knihy

1. Ja

Šesť rokov pracujem v oblasti investovania a musím poznamenať, že je to práca, ktorá ma robí šťastnou. Striedajú sa straty a zisky, ale život je už raz taký. Nad vodou ma drží pozitívne myslenie, ktorému sa venujem už pekných 16 rokov. Je to spôsob života a hlavne myslenia. Prečo to vlastne píšem?

Pomocou pozitívneho myslenia sa začali diať zázraky nielen v mojom osobnom živote, ale aj v práci. Prednedávnom som sa rozhodla otvoriť spoločnosť, mám super spoločníka, ktorého veľmi obdivujem. Zvláda moje neduhy, ktoré ma zachvátili pri jej zakladaní. Je mojou oporou. Som netrpezlivá a čas je môj nepriateľ. Neustále otázky Kedy to bude hotové? a čakanie na prvé výsledky, hoci som si vedomá, že prvý rok bude najťažší, neviem zvládnuť. Popri tom všetkom mám aj inú prácu, aby som zabudla na jedno, robím druhé.

Takto fungujem už od mala, nedokážem robiť len jednu vec, musí toho byť veľa a čím viac, tým lepšie. Už na základnej škole v lete cez prázdniny, keď bol čas leňošenia a oddychu, som sa začala sama učiť nemecky, starká ma naučila vyšívať a teta štrikovať. Neustále som za nimi chodila, až kým som to nevedela dokonale. Malá otrava. Počas strednej školy som mala veľa záľub – chémiu, fyziku, skrátka všetko, čo ma očarilo a dovtedy som tomu vôbec nerozumela. Márne som sa snažila pochopiť kvantovú fyziku, keď som nerozumela tomu najzákladnejšiemu v tejto vednej disciplíne. Vždy ma priťahovali veci ťažké a namáhavé. Teraz nad tým uvažujem a neviem, prečo to tak bolo. Obklopovala som sa knihami, ktoré hovorili o ľuďoch, ktorí boli podľa mňa dokonalí, a ja som ich obdivovala a chcela byť ako oni. Preto som sa púšťala do ťažkých vied, ktorým som chcela porozumieť. Pravdupovediac, školu som nemala rada. Nerada som sa učila, čo som musela, ale milovala som sa učiť, čo ma zaujímalo. Škola je však o tom, aby nás naučila základ a umožnila nám pochopiť prostredníctvom vedomostí aj zložitejšie veci.

Moja povaha mi to však nedovolila, a preto som sa musela tú istú vec učiť zas a znova, aby som pochopila súvislosti. Až pri neskoršom vzdelávaní som zistila, v čom mi moja tvrdohlavosť bránila a v čom ma posunula. Myslím, že veci, ktoré som sa učila, som neskôr inak chápala a našla som pre ne iné využitie. Vtedy som nerozumela prečo, no čas ma naučil načo a ako to využiť. Už vtedy som bola praktická a vedomosti, ktoré som nepotrebovala, som nepovažovala za nutné sa učiť.

Teraz som stále taká istá a rada sa dostávam do toho krásneho vedomia vzdelania. Mám skončenú vysokú školu, kde som mala k dispozícii predmety, ktoré ma zaujímali len v rovine teoretickej, nie praktickej. Doteraz rozmýšľam, načo by mi bol dobrý titul z filozofie, biológie, psychológie, ale rada som čítala teórie rôznych vedcov. Tak som študovala odbor, v ktorom bolo toto všetko zahrnuté. V praxi som ho však vôbec nevyužila, ale moje ego bolo z vedomostí ulahodené.

Pri tomto všetkom zabúdam na čakanie, ale večer, keď mám pokoj, sa zase vynoria pochybnosti, či nerobím chybu, že som sa tak bezhlavo pustila do otvorenia spoločnosti. V podvedomí si hovorím – to si chcela a teraz to budeš mať. Takto to ide stále dookola.

Zas som siahla po knihách, ktoré mám pre nedostatok priestoru uložené v posteli. Je ich skutočne veľa. Jedna z nich má názov Pozitívne myslenie. Listujem v nej a čítam si kedysi podčiarknuté pasáže, až mi z knihy vypadla obálka. Táto obálka ma vrátila späť do čias, kedy bolo pre mňa všetko jasné a ľahké. Neovládla som sa a začala som plakať. Články, ktoré som z obálky vytiahla, som písala ja a boli uverejnené v novinách, a tak možno niekomu zmenili život. Prečo by ho teda nezmenili znovu aj mne? Bola to predsa moja pravda. Čítam články a vraciam sa späť do chvíľ, keď som bola šťastná. Stále sa nemôžem prestať čudovať, ako som ich mohla napísať. Sršia ľahkosťou a optimizmom. Obsahujú myšlienky, s ktorými sa aj po toľkých rokoch stotožňujem.

Do všetkého sa púšťam s láskou a plným srdcom, dávam do toho všetko, keď sa to nepodarí, som úplne na dne. Ale zakaždým nájdem niečo nové, do čoho sa môžem pustiť a čo ma zdvihne hore. Som však typ človeka, ktorý chce výsledky hneď a pokiaľ ich nevidí, nastupujú otázky, na ktoré neviem odpoveď a som úplne stratená. Môj obranný mechanizmus nastúpi až po chvíli a dá do popredia výsledky. Začni rozmýšľať nad tým, čo pekné ťa čaká, je veľká pravdepodobnosť, že sa to podarí. Začnem si predstavovať, čo chcem dosiahnuť, svoj výsledok cítim všetkými zmyslami a je mi lepšie. Slnko zrazu svieti aj pre mňa a je mi lepšie.

Tu však započujem slová: pozeraj sa na to reálne. To ma vytrhne z môjho vnútorného sveta. Počkať, REÁLNE?

Realita je pre iných to, čo chcú viacerí, nehľadiac na jednotlivca. Ja mám svoju realitu. Už od mala mi vtĺkali do hlavy, že sa mýlim, keď si myslím niečo iné než ostatní. Teraz je to inak – každý má svoju pravdu a na rozdiely sa tak neprihliada. Robíme kompromisy a hľadáme riešenia. Hľadáme niečo, čo vyhovie každému, nie jednému, ale viacerým. Pomáhame si takto nájsť to naše, to „pravé orechové“.

Je to tak. Som blázon, keď sa držím svojej predstavy? Niekedy sa tak skutočne cítim, ale sú to len chvíľkové záležitosti. Som tvrdohlavá, možno áno, nech posúdia iní, ale ja som ja.

Radšej svet ohromím svojím dielom, svojimi výsledkami. Ostatní na mňa potom pozrú a povedia: To si skutočne dokázala ty?

2. Čo je to realita?

Každý ju vníma inak. Je to zaujímavé, pretože žijeme v jednom čase na jednom mieste v tej istej chvíli, ale realita je pre každého iná. Počula som o teórii, že súčasne žijeme v niekoľkých dimenziách a každá naša realita, nech sa rozhodneme, ako chceme, vie svet zmeniť. Ešte stále nad tým uvažujem a nenašla som v tom zmysel. Žeby jedno moje ja žilo úplne inde a robilo to, čo chcem ja a malo všetko, čo chcem? A to, o čo sa snažím, je výsledkom niečoho, čo už v nejakej inej dimenzii jestvuje? Nevylučujem to, možné to je, ale určite nie isté.

Snažím sa ponímať realitu vo svoj prospech, aj keď to vždy tak nie je, snažím sa nájsť niečo pozitívne. Keď to tam skutočne nie je, použijem svoju predstavivosť. Predstavím si to po svojom, seba tak privediem do pohody a veci sa ukážu v iných farbách, v mojej realite.

Aj farby vidíme rozdielne, nieto danú situáciu. Hovorí sa, že pravda je pre každého individuálna, pre mňa je individuálna realita. Pre mňa je realita to, v čo verím, čím žijem, čo chcem. To je moja realita. Pre iných je moja realita len sen.

Keď počujem od viacerých, že snívam a nežijem, nastupujú opäť pochybnosti. Ale prečo pochybujeme? Lebo naše ja nie je také silné, ako si myslíme, alebo je to mozog, ktorý nás začína riadiť? Nie, nemôžem dovoliť pochybnostiam zasahovať do môjho života. Keď som začala žiť svojou realitou, naučila som sa byť tvrdohlavá, to o mne vraveli. Ale čo, takto som šťastná. Postupne som začala stretať ľudí s podobným názorom a čítať knihy o tom, v čo som verila. Áno, napriek všetkému som optimista. Nájsť spriaznenú dušu nie je ľahké, ale v podvedomí viem, že niekde je a že existuje.

Hovorí sa, že časom sa váš pohľad na rôzne veci zmení. Ja svoj názor nezmením! S odstupom času vidíme veci inak. Je to pravda, no ja len k môjmu pohľadu niečo pridám, niečo odoberiem, ale podstata sa nemení. Možno je to len výhovorka pre moje alter ego, možno to nazvete zmena. No ja hovorím, že názor nemením. Dopĺňam ho a rozširujem, časom dozrieva on i ja.

Postupne sa človek dozvie viac, ovplyvní ho mnoho skutočností, ja nie som iná. Spätne sa však čudujem, prečo som niektoré veci urobila tak a nie inak. Keby som sa vtedy rozhodla pre tú druhú možnosť, bola by som inde a mnohé veci by sa nestali. Naše rozhodnutie ovplyvňuje budúcnosť nášho bytia. V danej chvíli je všetko možné.

Viem, že som sa rozhodla správne, že to, čo teraz robím, je správne. Budem to však vedieť aj zajtra alebo o týždeň?

Pred niekoľkými rokmi sa mi zdalo ako super nápad byť psychologičkou, bila by som sa za to, že psychologička je to správne povolanie pre mňa. Bavilo ma rozoberať problémy iných a radiť im. Moja známa doktorka ma však upozorňovala, že také rozhodnutie môže byť klamné a môže byť za tým snaha riešiť seba. Nerozumela som tomu.

Teraz to vidím úplne ináč a viem, že keby som to robila, určite by som vyhorela. Kedysi som s kamarátkami rada všetko rozoberala a riešila, lenže teraz je to inak. Je iná doba, človek rieši vlastné starosti, na ostatné nie je čas. Naučila som sa vypnúť, keď niekto rozpráva stále o tom istom a dopredu už viem, o čom to je, alebo viem odhadnúť svoju reakciu. Vypnem, žiaden zvuk, len obraz. Zapnem sa ako automat, až keď sa zmení téma.

Som ako stroj – niečo ma baví, zapnem sa, čo ma nebaví, vypnem.

Najradšej meditujem doma nad kávou. Len myšlienky a ja. Takto vypínam pri televízii, keď dávajú program, na ktorý sa nemusím sústrediť, a vnímam len obrázky. Vtedy musí byť pohľad na mňa hrozný, sedím v kresle, oči vyvalené na televízor a tvárim sa, akoby mi uleteli všetky včely. Tak si predstavujem, že vyzerám. Raz si urobím svoju, a to sa ešte len nasmejem. 

Teraz sa vraciam k jednému zo svojich článkov, ktoré som našla, kde záver znie takto: „Radšej porozmýšľajte a potom veci riešte, lebo potom z toho môžete ťažiť, ale na to prídete na záver.“

Či môžem z mojej takzvanej reality ťažiť, alebo nie a ako moja realita dopadne, zatiaľ neviem, no môžem veriť, že to dopadne v môj prospech a vyťažím z toho čo najviac.

3. Kvapky dažďa

Dnes ráno som sa zobudila do daždivého dňa, nič sa mi nechce. Pri pohľade na nebo sa ani nečudujem – ťažké mračná akoby mi padali rovno na hlavu a pod ich ťažobou sa nevládzem ani pohnúť z postele.

Dobrá výhovorka. 

Mám však jedno riešenie, ktoré som navrhla pred niekoľkými rokmi ja sama. V prvom rade sa zmierim s tým, že počasie neovplyvním a ono by nemalo ovplyvniť mňa. Ešte hlbšie zaleziem do perín a v duchu si poviem ešte minútku, no môj výstražný budík, ktorý mám zabudovaný v tele, nepovolí ani chvíľku. Vždy som hore skôr, ako mi zazvoní nastavený budík. Mám nízky tlak a hneď sa cítim unavená. A farba oblohy je jedným slovom depresívna.

Ľudia okolo mňa sú podráždení a syn nechce ísť do školy. Ani jemu sa nečudujem. Ledva som vyliezla z postele ja, nieto ešte moje dieťa. No to bolo moje prvé dnešné víťazstvo, ako odmena bola teplá káva a jej príjemne omamná vôňa. Tá z postele dostane každého. Potom čítam poštu a komunikujem s celým svetom. Dozviem sa novinky, pozriem si niečo humorné a nálada sa zlepšuje. Len pohľad do okna ma stále odrádza. Odvrátim zrak a myslím na niečo iné. Čo bude tak o tri mesiace? Bodaj by bolo horúce leto, to zbožňujem. Nie, to priam milujem! Ležať na slnku, na pláži, vďaka svojim predstavám som úplne blažená. Ale pôjdem tento rok k moru? Posledné roky sa mi to darilo, ale politická situácia, aj keď ju sledujem len zriedka, ma trochu vystrašila. Stačila by mi dovolenka tu u nás, doma. Hlavne nech je pekne teplo a slniečko všade navôkol. V duchu sa pousmejem a je mi lepšie.

Počujem padať kvapky dažďa na okenný parapet a premáham spánok. Milujem spať počas dňa, asi preto tak skoro ráno vstávam. Nie vždy si doprajem odpočinok, ale keď sa naskytne príležitosť, veľmi rada zaleziem naspäť do perín. V spánku spracúvam myšlienky a nápady, ktoré mi napadnú ráno a nevenujem im dostatok času. Môj poobedný spánok nie je spánok, ale ďalšia práca.

Na niekoho môže šéf zvýšiť hlas, môže sa vám zdať, že to, čo robíte v práci, je zbytočné. A najlepšia by dnes bola dovolenka.

V mojom článku takúto tému uzatváram slovami: „Aj keď nám slnko stále nesvieti nad hlavami, v mysli má slnko žiaru nekonečnú.“ Áno, z takého počasia ma vie dostať predstavivosť, vidím slnko a seba vysmiatu. Úsmev mi vždy vyčaria slnko a more a moja myseľ sa prenesie do leta. Som lev a to nielen znamením, ale aj charakterom.

Treba si užívať každý okamih života, každú minútu žiť naplno, či už na prechádzke, na nákupe – tam chodím najradšej sama, nikto nekritizuje môj vkus a nepýta sa ma Budeš to vôbec nosiť? – v kine, pri poháriku vína s priateľmi alebo sama v tichej meditácii, viem, o čom hovorím. Občas je dobré vypnúť a byť aspoň chvíľu ticho a nechať myšlienku len tak lietať vašou mysľou bez kontroly, občas z toho vzíde super nápad.

Mnohí myslitelia sa zhodli, že ustriehnuť svoje myšlienky je nemožné, je ich nesmierne veľa. Dá sa to však pocitmi – ak sa cítite výborne, nechajte myšlienky ďalej poletovať mysľou, ak sa cítite skľúčene, treba zmeniť myslenie, spomaliť a ustriehnuť ich, je to jednoduché, začnite myslieť na niečo, čo robíte radi, stačí spomienka na niekoho alebo niečo, čo vám vyčarí úsmev na tvári a srdce vám poskočí. Nie je to len moja skúsenosť. Spočiatku som sa veľmi vyplašila, ako mám ustriehnuť myšlienky, ani som nedočítala vetu a srdce akoby mi prestalo biť. Vtedy som snáď prvý raz pri knihe spanikárila. Často sa mi stáva, že niečo nedočítam do konca a začnem konať skôr, ale čas ma naučil, že mi nemá kde ujsť, začala som ho rešpektovať. Mám v sebe niečo, čo, keď začnem panikáriť, vo mne naštartuje motor a rýchlo konám. V panike uvažujem veľmi rýchlo, moja indukcia a dedukcia idú na plné obrátky a viac si verím, keď ma niečo ženie. V tú chvíľu viem, že je to správne.

Všetko skončím načas a potom panika už nemá miesto. Bolo to zbytočné.

Ak sa pritom cítite unavene, nie je nič lepšie, ako ísť spať. Keď spánok neprichádza, začnite svoju myseľ zamestnávať inak, čítaním alebo televízorom, niečím, čo vás iste unaví.

K pocitu šťastia patrí aj strava. V mladšom veku u mňa platilo pravidlo: jem, keď som hladná a na čo mám chuť. Génom, tomu, že som veľa nejedla, a cvičeniu ďakujem za to, že som mala postavu ako modelka.  Teraz som vo veku, kedy už treba dohliadať na to, čo jem a kedy to jem. Ráno cvičím a vtedy si dovolím jesť najviac, ale musí tam byť niečo pikantné. Cez internet som spoznala veľa ľudí a dozvedela som sa, že na spaľovanie tukov je dobré jesť čo najviac pikantného. Prijala som to za svoju pravdu a je to tak. Na obed si dám müsli s mliekom (už dávno neverím, že musím mať teplý obed, stačí teplý čaj). Na večeru niečo, čo rýchlo strávim, ako ovocie, müsli, jogurt, alebo niečo podobné. Tiež som len človek a vždy to, samozrejme, nedodržujem. Teraz je 11 hodín doobeda a ja mám na stole nedojedené raňajky. Kedy bude obed? Asi to celé dnes posuniem a večeru vynechám. Chcem sa cítiť šťastná s postavou, akú mám, som žena a tie tuky po bokoch ma trochu desia, ale cítim sa šťastne, tak si myslím, že moja postava je super a po zajtrajšom cvičení budem dokonalá. 

4. Cesta

Keď cestujeme autom, nikdy nie som šoférka, aspoň mám čas premýšľať a sledovať krásu vôkol mňa. Najviac sa mi páči obloha, hlavne súmrak, rada sledujem farby oblohy, hľadím na ňu s rešpektom. Možno preto, že tak lepšie vidím moje „sny“. Pri pohľade na oblohu sa mi zdá všetko jednoduché, všetko prebieha hladko a vôbec – je to úžasné. Všetky svoje sny, túžby a modlitby vysielame k oblohe, vrúcne na ňu hľadíme, keď o niečo žiadame. Obloha je o snoch, o prosbách a viere, o tom je to všetko.

Rada tiež obdivujem prírodu a jej meniace sa farby, jej pestrosť napĺňa moje srdce radosťou a celá cesta ma fascinuje. Po ceste sa mihajú autá. Rôzne značky áut ma vedia ohúriť, až žasnem, ako to niekto mohol vymyslieť. Som očarená ako dieťa, ktoré po prvý raz vidí hračku, obdivuje farby, tvar a diví sa.

Obdivujem a milujem autá, sú mojou vášňou. Zbožňujem ich rýchlosť, fascinuje ma interiér, motor – hoci tým hadičkám nerozumiem, to je pre mňa španielska dedina. Rozoznávam autá podľa farby , ale už ich spoznávam aj podľa značiek a tvaru. O ženách sa hovorí, že si autá vyberajú podľa farby, ktorá sa im hodí ku kabelke. Smejem sa. Ženy, ktoré majú autá, im rozumejú a vedia, na čom jazdia. Zdokonaľujem sa.

Keď tak premýšľam o autách, znova spomeniem článok, ktorý som napísala: „Štyri ročné obdobia sú ako kolesá na aute. Prezúvame ich takisto, ako meníme svoje oblečenie v každom ročnom období. Len na rozdiel od áut, kde meníme plášte kolies dva razy do roka na letné či zimné gumy, my sa obliekame a vyzliekame denne.“

Nosia na sebe 365 dní v roku váhu nášho života, náš smiech, radosť i starosti, 12 mesiacov, 7 dní v týždni... Rýchlosti sa dajú prirovnať k hektickosti nášho života ako rýchlosť 5, ako palivo možno použiť úsmev, radosť, úspech a všetko, čo nás ženie vpred. Na rozdiel od nafty či benzínu toto na cene nestúpa.  Úsmevom môžeme obdarovať kedykoľvek kohokoľvek a takisto byť obdarovaný. Svetlom nášho života sú naše predsavzatia a sny, ktoré nám svietia na cestu vždy, či za dažďa, či keď svieti slnko. Jediné, v čom sa podobnosť s autom stráca, je, že nemôžeme zaradiť spiatočku.

Cestovanie je pre mňa najväčší relax. Teším sa na to, čo zažijem v inom svete s inými ľuďmi, som vždy optimista (keď neviem, čo ma čaká, som ako dieťa, teším sa, očakávam niečo dobré) a problémy nechám doma so zamknutím dverí.

Počas pobytu v Egypte som mala rituál (ktorý sa snažím udržiavať na každej dovolenke), spala som na prístelke vedľa balkóna a môj syn s manželom v izbe. Lepšie miesto som si nemohla vybrať. Ráno ma zobúdzali robotníci, ktorí sa starali o kvety a strihali a polievali trávnik, vyšla som na balkón pozdravila ráno, pozorovala ich prácu a kým ostatní vstali, mala som urobenú svoju prácu online, vybavenú poštu a mohla som sa tešiť na deň, ktorý ma čakal.

Na raňajkách som bola rozpačitá, ráno som zvyknutá na kávu a potom v priebehu dňa zjem niečo malé, ale keď mám byť nastavená na to, že raňajky mám od vtedy do vtedy a potom až obed, tak je narušený môj rytmus. Behám okolo švédskych stolov a neviem, čo zjesť, všetko je také exotické. Nakoniec sa rozhodnem pre sladké koláčiky, dám si len dva, no po prvom odhryznutí zistím, že sú veľmi sladké a viac nejem. Napijem sa kávy, ktorá má zvláštnu chuť. Nie je to veru tá, ktorú pijem doma.

Potom sa presúvame na pláž, kde strávime doobedie. Plávame a opaľujeme sa. Po obede si oddýchnem na izbe, je veľmi teplo na to, aby som ten čas trávila pri mori, driemem pri televízii, kde ide nejaký film, ktorému nerozumiem. Vypínam v hlave obraz a zvuk a zobúdzam sa až o dve hodiny. Plná síl a elánu smerujem späť na pláž.

Večer trávime v bare pri hoteli na animačných programoch. Takýto oddych mám rada. Pred spaním sa znova vraciam k práci a kontrolujem poštu a všetko ostatné, čo treba. Som vo svojom blahu, vo svojom svete. Som šťastná. Všetko je, ako má byť, celý svet je v poriadku a môj vlastný je tiež. Ešte sa poďakujem za skvelý deň, vyšlem prosbu k nebesiam, aby ten ďalší deň bol skvelý, ak nie lepší ako tento. Vďačnosť patrí medzi moje naučené rituály, ktoré sú účinné. Už od mala sme sa učili ďakovať ľuďom, tak prečo nie aj celému svetu či dňu. A s ťažkými viečkami, ale spokojnou dušou zaspávam.

Už teraz sa teším na druhý deň, keď pôjdeme na výlet do vnútrozemia.

Rada vstávam skoro ráno. V tichu, ktoré ráno vládne, pracujem, stihnem si zacvičiť a vypiť kávu a potom sa začne ranný zhon, škola, nákupy atď. Milujem aj zhon, lebo všetko, čo som chcela, som v pohode stihla skôr.

U mňa dni vždy začnú pokojne a snažím sa ich také udržať po celý čas, vždy sa to však nepodarí, ale snaha sa počíta tiež.

5. Darček

Úsmev každého odzbrojí alebo dostane. Najlepšie ho vedia využívať deti, tie sa usmievajú stále, s úsmevom vstanú a až na malé karamboly s ním prežijú celý deň. V živej pamäti mám úsmev môjho syna, dodnes sa vôbec nezmenil, dve jamky v lícach, jedna v brade a už je úsmev na svete, jeho očká žiara ako iskričky.

Úsmev je dar, ktorý každý dostáva a môže ho každému dať. Je to dar zo srdca, nič nás nestojí a urobí veľa. Pohladí dušu, pozdvihne náladu, vynájde niečo nové a okolie obšťastní. Len my na úsmev občas zabúdame.

Raz som bola v kine na komédii, ktorú som už predtým videla, samozrejme, smiala som sa už dopredu a keď bol ten moment, že sa smialo celé kino, ja som sa začala smiať tak, že bolo počuť asi len mňa. Keď mám rozprávať vtip, kvôli smiechu vtip nedopoviem, už len ostatní sa smejú na tom, ako sa smejem ja, ani nemusia poznať hlavnú myšlienku. Ja sa smejem veľa a rada, ale nie vždy mi je do smiechu.

Vyžaduje si to situácia, v ktorej sa práve nachádzam. Ale takisto spomienka vyčarí úsmev, začnem sa usmievať a nikto nevie prečo, len ja hneď skloním hlavu, nech to nie je až tak vidieť, a idem ďalej. V predstave si prejdem celý humorný scenár a len-len že nevybuchnem smiechom. Cítim sa úžasne, ale snažím sa udržať si vážnu tvár. Ale niečo vo mne vybuchuje smiechom a najradšej by som sa rozbehla niekam preč a urobila niečo šialené. Ten pocit sa nedá opísať.

Deti komunikujú úsmevom. Odvážia sa prejaviť radosť nad maličkosťami, ktoré ich potešia. Stačí aj malá šnúrka, ktorú držia.  Dospelí sú vážnejší, ale úsmev z nich znova urobí deti.

Úsmev je to, čo prinesie do vášho života šťastie, je tým, čím prejavujeme radosť a zľahčujeme okolnosti. Svet s úsmevom je krajší. Včera som sa skoro hodinu smiala, a to som len telefonovala cez skype, začalo ma od smiechu bolieť brucho. Stačilo málo, jedna grimasa, a už bol smiech na svete. Cítila som sa výborne aj navzdory, tomu, že mám teraz skutočne veľa práce. Na smiech si vždy nájdem čas. Celý deň bol potom skvelý, ani neviem opísať, aký úžasný, a to všetko vďaka jednému poriadnemu smiechu od srdca. Ešte v ten večer, keď som pracovala až do rána, som si v mysli premietala môj telefonát a zakaždým som sa usmiala, aj keď som bola unavená, dostala som z neho veľa energie, aby som bola svieža a mohla ďalej pracovať. Je to dar, udržať si smiech a s humorom brať život. Nevie to každý, ale dá sa to naučiť. Hovorím z vlastnej skúsenosti, aj ja som sa to učila, až dovtedy, kým sa to nestalo mojou súčasťou.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972373-4-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

1. Ja

2. Čo je to realita?

3. Kvapky dažďa

4. Cesta

5. Darček

Tiráž