•• HISTORICKÁ DETEKTIVKA ••

PETER

TREMAYNE

PAVOUČÍ SÍŤ

Vyšehrad

Z anglického originálu The Spider’s Web

vydaného nakladatelstvím Headline Publishing Group, 1997

přeložila Alžběta Slavíková Hesounová

Typografie Vladimír Verner

Ilustrace na obálce Lee Gibbons

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

E-knihu vydalo nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

v Praze roku 2016 jako svou 1486. publikaci

Odpovědná redaktorka Adéla Tošovská

Vydání v elektronickém formátu první

(podle prvního vydání v tištěné podobě)

Doporučená cena E-knihy 180 Kč

Nakladatelství Vyšehrad, spol. s r. o.,

Praha 3, Víta Nejedlého 15

e-mail: info@ivysehrad.cz

www.ivysehrad.cz

Copyright © 1997 by Peter Tremayne

Translation © Alžběta Slavíková Hesounová, 2016

ISBN 978-80-7429-724-3 (ePUB)

Tištěnou knihu si můžete zakoupit na www.ivysehrad.cz

E-kniha v grafické podobě dle tištěného vydání je k dispozici

ve formátu pdf

Věnováno mému dobrému příteli

Terenci

z rodu Mac Carthy Mór, pánovi z Desmondu,

jenž je padesátou první generací nepřerušené mužské linie

od krále Eoghana Móra z Cashelu (zemřel roku 192 n. l.)

a jenž srdečně uvítal sestru Fidelmu

mezi své rodové předky!

Zákony jsou jako pavoučí sítě: když se k nim

přiblíží nebohé a slabé stvoření, lapí se,

ale silnější tvor je dokáže prorazit a uniknout.

Solón Athénský

(640 – asi 561 př. n. l.)

•• HISTORICKÁ POZNÁMKA ••

Události tohoto příběhu se odehrávají v měsíci, který se v Irsku v sedmém století označoval jako cét-soman, později beltaine – dnes se mu říká květen. Píše se rok 666.

Čtenářům, kteří se již s příběhy sestry Fidelmy setkali, bude známo, jaké panovaly rozdíly mezi irskou církví v sedmém století, dnes obecně nazývanou keltskou, a mezi křesťanstvím římským. Velká část irské liturgie a filozofických názorů se od římských značně lišila. Už byla také řeč o tom, že myšlenka celibátu mezi členy duchovního stavu nebyla v té době nijak populární, ani v keltské církvi, ani v samotném Římě. Je třeba mít na paměti, že ve Fidelmině době sloužily v mnoha klášterech společně osoby obojího pohlaví a že řeholníci a řeholnice často vstupovali do stavu manželského a společně vychovávali děti ve službě církvi. Dokonce i opati a biskupové se v té době mohli ženit a často tak činili. Pokud máme Fidelmin svět správně pochopit, nesmíme tento fakt pouštět ze zřetele.

Jelikož předpokládám, že pro většinu čtenářů je Irsko v sedmém století zemí prakticky neznámou, přikládám také zjednodušenou mapu království Muman. V textu zachovávám raději jméno v této formě; kdybych totiž použil moderní výraz Munster, dopustil bych se anachronismu, neboť severská přípona stadr (místo), která slovu Munster dala vzniknout, byla přidána až v devátém století. Stejně tak i mnoho vlastních irských jmen ze sedmého století bude v dnešní době znít neobvykle, proto uvádím pro přehlednost seznam hlavních postav.

Čtenářům bude též ku prospěchu, budou-li vědět, že platební jednotka cumal představovala hodnotu tří dojnic. Pokud se cumal vztahoval k rozměru pozemku, v dnešní době by šlo o ekvivalent 13,85 hektarů.

Jako poslední chci připomenout, že Fidelma žije ve starobylém irském společenském systému, který se řídí přísnými zákony zvanými Fénechovy, jimž se ale častěji říká brehonské (od slova breaitheamh, soudce). Je vyškolenou advokátkou soudního dvora, což bylo povolání, které v té době v Irsku ženy zastávaly poměrně běžně.

•• HLAVNÍ POSTAVY ••

Sestra Fidelma z Kildare, dálaigh neboli advokátka soudního dvora v Irsku sedmého století

Bratr Eadulf ze Seaxmund’s Ham, saský mnich ze země Jižního lidu

Cathal, opat z Lios Mhór

Bratr Donnán, scriptor

Colgú z Cashelu, král Mumanu a Fidelmin bratr

Beccan, vrchní brehon neboli soudce klanu Corco Loígde

Bressal, majitel noclehárny

Morna, Bressalův bratr

Eber, vládce Araglinu

Cranat, Eberova manželka

Crón, Eberova dcera a jeho tánaiste neboli následnice

Teafa, Eberova sestra

Móen, slepý a hluchoněmý mladík

Dubán, velitel Eberovy tělesné stráže

Crítán, mladý bojovník

Menma, vrchní podkoní v araglinské tvrzi

Dignait, správcová

Grella, služebná

Otec Gormán z Cill Uird

Archú, mladý rolník z Araglinu

Scoth, jeho snoubenka

Muadnat z Temných blat, jeho bratranec

Agdae, Muadnatův vrchní honák a synovec

Gadra, poustevník

Clídna, majitelka nevěstince

•• KAPITOLA PRVNÍ ••

Kolem holých temen vysokých kopců táhnoucích se od Maoldomhnachova vrchu, který dal celému pohoří jméno, se ozývalo rachocení hromu. Občasný záblesk světla vykreslil obrys tyčících se hor a vrhl do araglinského údolí dlouhé stíny, dopadající až k úpatí kopců na severu. Panovala temná noc, na nebi se kupila bouřková mračna, honila se po obloze a klopýtala jedno přes druhé, jako by do nich hned tu hned tam dul silný dech starobylých bohů.

Na vysokých pastvinách v kopcích se k sobě tiskla stáda chundelatých krav, z nichž některá každou chvíli rozčileně zabučela, nejen aby sebe a své družky ukonejšila před blížící se bouří, ale také aby ostatní varovala před silným pachem divokých vlků, jejichž hladové smečky lovily v temných lesích obklopujících horské louky. V rohu pastviny, daleko od vyděšených krav, stál majestátní jelen a s úzkostnou pozorností dohlížel na stádo svých laní a kolouchů. Čas od času trhl hlavou s rozložitým parožím k nebesům a citlivé chřípí se mu zachvělo. Navzdory temnotě, hustým mrakům a blížící se bouřce zvíře vycítilo, že se od vzdálených vrcholů na východě blíží svítání.

V údolí pod ním, u černé zurčící řeky, která se vinula krajinou jako stužka, stál shluk neopevněných budov nořících se do naprosté tmy. V této hodině se nikde ještě nepohnul byť jen pes, a bylo tak brzy, že ani kohouti nehlásili příchod nového dne. I ptáci ukrytí v okolních stromech se teprve pomalu probírali ze spánku a prozatím nezačali se svým ranním chórem.

Ale jeden člověk už v této temné hodině procitl, jeden muž už se probudil, ačkoliv svět kolem byl dosud jako bez života.

Menma, vrchní podkoní Ebera, pána Araglinu, vysoký a hřmotný chlap s huňatým rusým plnovousem a zálibou v kořalce, zamrkal a odhodil ze sebe ovčí kůži, kterou byl přikrytý na slamníku sloužícím mu jako lůžko. Vnitřek osamělé chalupy tu a tam ozářilo světlo blesku. Menma zamručel a zatřásl hlavou, jako by doufal, že se tím zbaví následků včerejšího večerního pití. Natáhl se ke stolu a třesoucí se rukou zašátral po křesadle a troudu, aby zapálil lojovou svíci stojící na desce. Potom si protáhl ztuhlé údy. Navzdory nadměrnému pití měl v sobě záhadně zabudován vnitřní pojem o čase. Celý život se budil hodinu před rozbřeskem a vůbec nezáleželo na tom, jak pozdě se předchozí noci dopotácel v opilosti do postele.

Hromotluk začal svůj ranní rituál tím, že proklel všechno živé. Pro klení měl nadání. Někteří lidé zahajovali den modlitbou, jiní ranní očistou. Menma z Araglinu začínal den tím, že proklel svého pána, náčelníka Ebera, a sesílal na něho všemožné druhy smrti – udušení, křeče, rozdupání koněm, úplavici, otravu, utonutí, probodnutí a ještě další způsoby, které mu jeho chabá představivost nabídla. Když na svého pána vyčerpal veškerá zlořečení, na něž byl s to připadnout, pokračoval Menma proklínáním vlastního života, svých rodičů za to, že nebyli bohatí a mocní; proklel je za to, že byli jen prostí rolníci a tím pádem i jeho předurčili k nuznému bytí prachsprostého podkoního.

Jeho otec s matkou pracovali jako obyčejní námezdníci na polnostech svého zámožnějšího bratrance. Sami v životě ničeho nedosáhli a jejich synovi nezbylo než se také spokojit s podřízeným postavením. Menma byl zahořklý a závistivý muž, hluboce nespokojený se svým životním údělem.

Přesto i dnes, jako každý den v tuto časnou hodinu, bez rozmýšlení vstal a natáhl na sebe oděv z předchozího dne. Nikdy se neobtěžoval tím, že by se myl nebo si rozčesal špinavé zacuchané vlasy, jejichž rudé provazce mu sahaly až k ramenům, a podobně zanedbával i svůj hustý plnovous. Dopřál si jen velký doušek cormy, nasládlého piva, které měl vždy po ruce ve džbánu na stolku u lůžka – to byla dle jeho názoru dostatečná očista, jež ho měla připravit do nového dne. Pach jeho těla a šatu dával najevo všem, kteří se k němu dostali dost blízko, aby ten nevábný odér zachytili, že Menma si s čistotností rozhodně hlavu nedělá.

Dovlekl se ke dveřím chalupy, otevřel a pohlédl na zatažené nebe, přičemž několikrát zamrkal. Stále bylo slyšet rachocení hromu, ale Menma instinktivně vycítil, že ten den v údolí nezaprší. Bouřka zuřila za horami a postupovala podle nich od východu k západu, souběžně s araglinským údolím. K severu přes horské vrcholy se mračna nepřehoupnou. Ne, čeká je suchý den, i když bude pod mrakem a chladno. Na zatažené obloze nebyly vidět hvězdy, takže Menma nemohl přesně určit čas, ale viděl – nebo lépe řečeno vycítil – nad vzdálenými vrcholky hor na východě tenkou linku svítání.

Tvrz náčelníka Araglinu dosud dřímala ve tmě. Ačkoliv šlo ve skutečnosti o prostou neopevněnou vísku, slušnost žádala, aby se příbytek klanového vůdce označoval jako tvrz či pevnost.

Menma stál ve dveřích a právě začal tiše proklínat počínající den. Nenáviděl celý svět, protože zatímco všichni ostatní mohli ještě klidně spát, on musel vstávat jako první. Když skončil s nadávkami na den, přešel plynule na Araglin a zahrnul ho všemi kletbami, které mu jeho omezený slovník poskytl.

Na chvíli se vrátil do chalupy, sfoukl svíčku a pak se šouravě vydal po pěšině vedoucí od pokojných stavení ve vesnici k náčelníkovým stájím. Na cestu si svítit nepotřeboval, znal ji téměř po paměti. Jako první bude muset vypustit koně na pastvu, pak nakrmit lovecké psy svého pána a nakonec dohlédnout na dojení náčelníkových krav. Než vyžene koně na louku a nakrmí psí smečku, služebné už také vstanou a půjdou dojit. Dojení nebyla mužská práce a Menma by se k němu ani za nic nesnížil. Ale nedávno v jejich údolí došlo ke krádeži dobytka a Eber, Menmův pán, mu nakázal, aby každé ráno stádo dojnic zkontroloval. Pro každého náčelníka bylo urážkou na cti, když si někdo dovolil ukrást mu ze stáda byť jen jediné tele, a Eber byl bez sebe zlostí, když se doslechl, že na území jeho klanu vnikli zloději dobytka. Jeho válečníci projeli údolí křížem krážem, aby viníky dopadli, ale bezúspěšně.

Menma se mezitím přiblížil k impozantnímu tmavému obrysu sněmovního a poradního domu, jedné z mála velkých kamenných budov ve starobylé pevnosti. Další kamennou stavbou byl kostelík bratra Gormána. Konírny stály až vzadu za okrouhlou poradní halou, hned za ubytovnou pro hosty. Aby se ke stájím dostal, musel Menma projít po cestě vedoucí kolem dřevěné přístavby u kamenných zdí budovy, v níž měl jeho náčelník s rodinou soukromé komnaty. Menma na dřevěnou stavbu nenávistně pohlédl. Eber si bude klidně chrápat v posteli ještě hodinu po rozbřesku.

Pod hustým příkrovem vousů se oplzle ušklíbl. Zauvažoval, jestli s Eberem dnes v noci někdo sdílí lože. Pak se mu ale zlostí stáhla tvář. Proč zrovna Eber? Proč ne on? Čím si Eber zasloužil, že má majetek, moc a dokáže do postele nalákat kdekterou ženu? Kdo určil, že Menmovým osudem je žít jako prostý štolba? Proč…?

V tu chvíli se ale zastavil uprostřed kroku a dal hlavu na stranu.

Ve tmě kolem panovalo naprosté ticho. Pevnost se ještě neprobouzela k životu. Až kdesi vysoko, vysoko ve vzdálených kopcích se náhle ozvalo dlouhé a táhlé vytí vlka, které ticho porušilo. Ne, tento zvuk ho prve nevyrušil. Předtím zaslechl něco jiného. Zvuk, který nedokázal nikam zařadit.

Ještě chvíli zůstal bez pohnutí stát, ale všude panoval naprostý klid. Už už se chystal mávnout nad tím rukou v domnění, že šlo jen o zaskučení větru, když vtom se to ozvalo znovu.

Slabé dlouhé zaúpění.

Byl to skutečně jen vítr?

V tu chvíli Menma padl na kolena a otřásl se. Ať ho Bůh chrání před vším zlým! Není to snad jeden z tajemných obyvatel kopců? Příslušník lidu zvaného sídh, nevysoký skřet, který mezi lidmi pátrá po duších, které by si mohl odnést do temných jeskyň pod horami?

A pak se ozval krátký výkřik, nijak hlasitý, ale dost na to, aby Menmu vyděsil; srdce se mu na okamžik zběsile rozbušilo. Potom se znovu ozvalo zaúpění. Tentokrát bylo lépe slyšet a trvalo déle.

Menma se rozhlédl. Nezdálo se mu, že by se ve stínech budov kolem cokoliv hýbalo. Podle všeho nikdo jiný ten zvuk neslyšel. Pokoušel se odhadnout, odkud se ozývá a připadalo mu, že přichází od komnat samotného Ebera. Ačkoliv se Menmovi prve zdálo, že sténání snad vydává nějaká nadpozemská bytost, nyní už nepochyboval, že vychází z úst člověka. S úlevou si vydechl – ačkoliv ho život těšil pramálo, přece jen nebylo záhodno zahrávat si s lidem sídh, když si někdo z jeho řad umanul ukrást člověku duši. Rychle se rozhlédl. Zdálo se, že v budově panuje tma a ticho. Není snad Eber nemocný? Zamračil se nerozhodně, nevěděl, jak se zachovat. Ať se věc má, jak chce, Eber byl jeho pán, a Menma byl svému pánu povinován sloužit. A tuto povinnost nedokázala přehlušit ani jeho značná zatrpklost.

Opatrně přešel ke vstupu do Eberových soukromých komnat a zlehka zaklepal.

„Ebere? Je ti dobře? Nepotřebuješ pomoc?“ zavolal zdušeným hlasem.

Nikdo mu neodpověděl. Znovu zaťukal, tentokrát o něco hlasitěji. Když se stále nic neozývalo, sebral v sobě odvahu a zvedl petlici na dveřích. Dveře nebyly zevnitř zajištěné, ale on to ani nečekal. V pevnosti pána Araglinu nikdo nikde nezamykal. Menma vešel dovnitř. Jeho oči si vzápětí přivykly na tmu. Místnost, v níž se právě ocitl, byla prázdná. Z předchozí zkušenosti už ale věděl, že jeho náčelník má vzadu ještě další komnatu. První pokoj, kde se nacházel nyní, se nazýval „místo k rozhovorům“ a vládce klanu zde přijímal soukromé návštěvy, významné hosty, kterým se chtěl věnovat o samotě, nikoliv před zraky všech, jak tomu bylo v hlavní síni. Za přijímacím pokojem se nalézala Eberova ložnice.

Když se Menma ještě jednou přesvědčil, že zde opravdu nikdo není, vykročil ke dveřím vzadu.

Jakmile se k nim přiblížil, okamžitě si všiml jedné věci: zpod dveří vycházel slabý proužek světla. A vzápětí si uvědomil další: úpění linoucí se z ložnice zesílilo.

„Ebere!“ zvolal ostrým hlasem. „Je všechno v pořádku? To jsem já, Menma, tvůj štolba.“

Nikdo neodpověděl, ale ani sténání neustalo.

Menma došel až ke dveřím a silně na ně zaklepal.

Jen na okamžik zaváhal, pak vešel.

Na malém stolku stála rozsvícená lampa. Menma rychle zamrkal, aby si oči rychleji přivykly na světlo. Viděl, že u lůžka kdosi klečí, jakási postava se svěšenou hlavou a rameny, která se pohupovala dopředu dozadu a táhle naříkala. To z jejích úst vycházely ty zvuky, které prve slyšel. Povšiml si, že dotyčný má na oděvu jakési tmavé skvrny. V tu chvíli se mu oči mírně rozšířily. Skvrny byly od krve a neznámý v rukou svíral předmět, který se ve světle lucerny leskl a pableskoval. Byla to dýka s dlouhou čepelí.

Menma na chvíli strnul a jen nevěřícně sledoval výjev před sebou.

Pak pochopil, že v komnatě je ještě další osoba. Kdosi ležel v posteli, u níž klečel onen sténající člověk.

Menma udělal krok kupředu.

Na lůžku byl natažený nahý náčelník Eber, ačkoliv ho částečně halila přikrývka, kterou měl obtočenou kolem krví zbroceného těla. Jednu ruku měl pohozenou ledabyle za hlavou. Oči měl doširoka vytřeštěné a v mihotajícím světle lampy se na okamžik zdálo, že je v nich život. Hruď byla pokrytá mnoha ranami, z nichž se vyřinula spousta krve. Menma viděl dost porážek dobytka, aby spolehlivě poznal rozeklanou ránu, kterou po sobě zanechá nůž. Do těla musel kdosi zuřivě bodat zbraní, znovu a znovu – do těla vládce Araglinu.

Menma se na okamžik chystal pokleknout, ale pak si to rozmyslel.

„Je mrtvý?“ otázal se dutým hlasem.

Postava vedle lůžka se nepřestávala kývat sem a tam a neustále tiše naříkala. Ani nezvedla hlavu.

Menma udělal další krok a bez pohnutí se zadíval na tělo před sebou. Pak přistoupil až k lůžku, klekl na jedno koleno a natáhl se ke krku svého pána, aby mu nahmatal pulz. Tělo už ale začínalo chladnout a bylo na omak mírně lepkavé. Když se náčelníkovi zadíval z větší blízkosti do očí, ve kterých se nyní neodráželo světlo, nemohlo mu uniknout, že jejich pohled je strnulý a zastřený.

Menma se zvedl a s nechutí se podíval na mrtvolu na lůžku. Na okamžik zaváhal, věděl totiž, že ačkoliv ho zrak jistě neklame, stejně by se měl přesvědčit, že je Eber skutečně mrtev. Pozvedl nohu a špičkou boty do těla strčil. Eber se nepohnul. Menma se rozpřáhl a vší silou kopl náčelníka do boku. Ne, nemýlil se. Eber, jeho pán a vládce, je po smrti.

V tu chvíli stočil pohled na naříkající postavu, která v rukou stále svírala nůž. A pak se chraplavě rozesmál. Právě tehdy si totiž uvědomil, že on, podkoní Menma, se stane bohatým a mocným stejně, jako jsou jeho bratranci, kterým celý život záviděl.

Ještě pořád se pro sebe pochechtával, když vycházel z komnat svého pána, aby vyhledal Dubána, velitele Eberovy tělesné stráže.

•• KAPITOLA DRUHÁ ••

Hluboké temné odbíjení klášterního zvonu ohlásilo pokračování soudního zasedání. Bylo sice krátce po poledni, ale ve vzduchu byl cítit chlad. Zdi ze studené šedé žuly bránily slunečním paprskům, aby vnikly do budovy. Malý kostelík stojící na kraji kláštera, který se nyní dočasně stal místem k projednávání soudních pří, byl téměř liduprázdný. Do dřevěných lavic zatím usedla sotva hrstka lidí. A přitom ještě předchozího dne kaple téměř praskala ve švech, uvnitř se tísnili účastníci soudního jednání, obžalovaní a svědkové. Ale dnešního odpoledne měl být před soudním dvorem přednesen a rozhodnut poslední případ. Ve všech ostatních, které před soudem zazněly, už byl rozsudek vynesen.

Zhruba půl tutu přítomných, jichž se poslední případ týkal, uctivě povstalo, když do kaple vstoupila soudkyně, brehon, a zaujala místo v křesle v čele sálu. Šlo o ženu asi pětadvacetiletou, možná o trochu starší, oděnou do řeholního roucha. Byla vysoká, s velice půvabnou tváří a zpod závoje na hlavě se jí drala záplava rudých vlnitých vlasů. Barva jejích očí se nedala tak přesně rozpoznat, protože někdy se zdály průzračně a ledově modré, ale občas se v nich zaleskl zvláštní zelený oheň, což záleželo na náladě jejich majitelky. Její mladistvé vzezření příliš neladilo s obecnou představou zkušeného a váženého soudce, ale během posledních několika dní, kdy se zde zaobírala celou řadou případů, jež pokaždé rozvážně prozkoumala a pečlivě prověřila výpovědi svědků, si tato mladá žena získala svými vědomostmi, logickým uvažováním a pochopením pro druhé úctu všech, kteří před ni předstoupili.

Sestra Fidelma byla ve skutečnosti vyškolená coby dálaigh, advokátka soudního dvora pěti království irských. Byla vzdělaná až do hodnosti anruth, což znamenalo, že mohla nejenom přednášet právní pře před soudem, ale také, pokud k tomu byla vyzvána, mohla svolat soudní zasedání, předsedat mu a sama rozhodovat v celé řadě případů, které nevyžadovaly přítomnost soudce vyšší úrovně. A právě v roli soudkyně zde, v opatství Lios Mhór, na žádost kláštera právě zasedala. Opatství leželo vedle „velikého opevnění“, podle něhož také dostalo jméno. Bylo vystavěno na březích mocné řeky označované prostým názvem Abhainn Mór, „Velká řeka“, jižně od Cashelu v království Muman.

Klášterní scriptor, který byl soudnímu zasedání přítomen coby zapisovatel a měl za úkol zaznamenávat vše, co se bude projednávat, zůstal stát, i když se Fidelma a ostatní usadili. Měl zasmušilý hlas, který Fidelmu přivedl na myšlenku, že by se ten člověk mohl živit jako nájemný naříkač na pohřbech.

„Tento soud zahajuje jednání. Pokračuje jednání o při, v níž proti sobě stojí Archú, syn Suanach, a Muadnat z Temných blat.“

Poté se posadil, vrhl k Fidelmě významný pohled a pozvedl rydlo, jímž průběh soudu zaznamenával do vrstvy měkkého jílu připraveného v dřevěných rámečcích. Po skončení jednání byly tyto záznamy přepsány do trvanlivější podoby v pergamenových svazcích.

Fidelma byla usazená za mohutným složitě vyřezávaným stolem z dubového dřeva, dlaně měla položené na jeho desce. Opřela se v křesle a rozhlédla se klidně po osobách shromážděných v lavicích před sebou.

„Archú a Muadnate, přistupte prosím přede mne.“

Po jejích slovech chvatně povstal jakýsi mladík. Nemohlo mu být více než sedmnáct let a ve tváři měl dychtivý výraz – Fidelmě připomněl psa, který se snaží zavděčit svému pánu, když sledovala, jak spěchá kupředu. Druhý z mužů byl ve středním věku, mohl by být mladíkovým otcem. Tvářil se vážně, ba téměř zarputile. V jeho celkovém vzezření bylo pramálo veselí.

„Vyslechla jsem důkazy přednesené v tomto případu,“ promluvila Fidelma a pohlédla z jednoho na druhého. „Zkusím teď nezaujatě předestřít všechna fakta. Ty, Archú, jsi právě dosáhl dospělosti, takzvaného věku volby. Je to tak?“

Mladík přikývl. Podle zákona se právě v sedmnácti letech stával z chlapce muž a mohl o sobě sám rozhodovat.

„A jsi jediným dítětem Suanach, která zemřela loňského roku? Suanach, která byla dcerou Muadnatova strýce?“

„Byla to jediná dcera bratra mého otce,“ přisvědčil Muadnat hrubým hlasem bez stopy citu.

„Přesně tak. Tudíž vy dva jste vlastně druzí bratranci?“

Na to nikdo neodpověděl. Bylo nad slunce jasnější, že ti dva k sobě nechovají pražádnou náklonnost, ať je jejich příbuzenský vztah jakýkoliv.

„Tak blízce spřízněné osoby by se neměly utíkat k zákonu, aby dokázaly urovnat rozdíly, které mezi nimi panují,“ napomenula je Fidelma. „Stále trváte na tom, že má o vaší při rozhodnout tento soud?“

Muadnat si znechuceně odfrkl.

„Já o to nijak nestál, abych sem musel.“

Mladíkovi hněvivě zaplály tváře.

„Ani já ne. Mnohem lepší by bývalo, kdyby se můj bratránek zachoval správně, jak káže morálka, pak by to nikdy nedošlo až sem.“

„To já jsem v právu,“ odsekl Muadnat. „Ty si na ty pozemky žádné nároky dělat nemůžeš.“

Sestra Fidelma pozvedla s kousavým výrazem obočí.

„Zdá se, že o tom skutečně bude muset rozhodnout soud, neboť vy dva se očividně shodnout nedokážete. A přišli jste s tím případem k tomuto dvoru právě proto, abyste obdrželi právní výnos. Rozhodnutí, které tento soud vynese, bude závazné pro oba z vás.“

Opřela se v křesle, složila ruce do klína a muže před sebou si pozorně změřila. Oběma se v zakaboněných tvářích zračil hněv.

„Dobrá tedy,“ promluvila nakonec. „Suanach, pokud jsem tomu správně porozuměla, zdědila po svém otci pozemky. Opravte mne, pokud se mýlím. Později se provdala za mladíka ze zámoří, Brita jménem Artgal, který do manželství žádné pozemky nepřinesl, neboť byl cizinec.“

„Cizinec bez vindry v kapse,“ zamručel Muadnat.

Fidelma si ho nevšímala.

„Artgal, který zplodil syna Archúa, před několika lety zemřel. Je to tak?“

„Můj otec zemřel při střetu s kmenem Uí Fidgente, když sloužil cashelskému králi.“ To se ozval Archú a ta slova pronesl s hrdostí.

„Nájemný žoldák,“ ucedil Muadnat posměšně.

„Tento soud nemá za úkol vynést rozsudek nad Artgalovou povahou,“ ozvala se sestra Fidelma podrážděně. „Byla jsem požádána, abych rozhodla o právní stránce vašeho sporu. Nuže, Artgal a Suanach byli manželé...“

„Navzdory přání naší rodiny,“ vložil se jí opět Muadnat do řeči.

„To už jsem si stačila povšimnout,“ opáčila Fidelma vyrovnaným hlasem. „Ovšem sezdaní byli. Po Artgalově smrti Suanach nadále obdělávala svá pole a vychovávala syna Archúa. Ale před rokem zemřela.“

„A pak se u nás objevil můj takzvaný bratranec a začal tvrdit, že všechna ta půda patří jemu.“ Archú hovořil nesmírně hořkým hlasem.

„Takový je zákon,“ ozval se Muadnat úlisně. „Půda patřila Suanach. Její muž, jelikož to byl cizinec, žádné vlastní pozemky neměl. Když Suanach zemřela, její pozemky se navrátily její rodině, a v té jsem já její nejbližší příbuzný. Taková je řeč zákona.“

„Sebral mi úplně všechno,“ postěžoval si mladík nešťastně.

„Ty pozemky mi teď patří, měl jsem právo si je vzít. A tys v té době ještě ani nedosáhl věku volby.“

„Je to tak,“ přitakala Fidelma. „V minulém roce byl Muadnat podle práva jakožto tvůj nejbližší dospělý příbuzný tvým opatrovníkem, Archú.“

„Opatrovníkem? Chtěla jsi říct otrokářem, ne?“ prohlásil mladík posměšně. „Nutil mě pracovat na mé vlastní půdě a dával mi za to jen najíst, choval se ke mně hůř než k námezdním silám a musel jsem jíst a spát ve chlévě s dobytkem. Vlastní příbuzní mé matky se mnou nezacházejí ani tak slušně jako s lidmi, které si najímají na hrubou práci na poli.“

„To vše už je mi známo,“ poznamenala Fidelma trpělivě.

„My tomu klukovi nejsme z hlediska práva povinováni ničím,“ zamručel Muadnat. „Dali jsme mu co jíst a kde spát. Měl by za to být vděčný.“

„K tomu se vyjadřovat nehodlám,“ odvětila Fidelma chladně. „Shrneme-li ale Archúovu žalobu vůči tobě, Muadnate, můžeme říci, že tvrdí, že mu náleží část půdy, která dříve patřila jeho matce. Je to tak?“

„Pole jeho matky se vrátilo její rodině. On může dědit jedině po otci, a jelikož jeho otec sem přišel z ciziny, žádnou půdu neměl, a nemohl mu ji tedy zanechat. Ať si jde do země svého otce, pokud chce mít vlastní pole.“

Fidelma se nepřestávala zády opírat o křeslo, ruce založené v klíně, a upřeně Muadnata sledovala. Po chvíli své ohnivé oči mírně přivřela a zatvářila se co možná nejvyrovnaněji

„Když zemře člověk, který vedl život coby ocáire, tedy malý rolník, pak se z jedné sedminy jeho pozemků musí odvést daň náčelníku jeho klanu, jenž dohlíží na správu celého klanového území. Bylo toto vykonáno?“

„Bylo,“ ozval se scriptor, který v tu chvíli vzhlédl od svých záznamů. „Máme zde o tom potvrzení od tamního klanového vůdce Ebera z Araglinu, sestro.“

„Výborně. Výnos tohoto soudu bude v tom případě zcela prostý.“

Fidelma se pomalu otočila směrem k Archúovi.

„Tvá matka byla dcerou a jediným dítětem malého rolníka, ocáireho. Po jeho smrti jí jako ženské dědičce připadlo právo spravovat otcovy pozemky po dobu svého života. Za obvyklých okolností nemůže žena přenechat půdu svému muži či synům a po její smrti přejdou pozemky na nejbližší příbuzné z její původní rodiny.“

Muadnat se trochu napřímil a poprvé za celou dobu se jeho zlobně stažená tvář roztáhla do spokojeného úsměvu. Vítězoslavně střelil očima po mladíkovi vedle sebe.

„Nicméně,“ pokračovala Fidelma a z hlasu jí náhle zazněl ledový tón, který prořízl vzduch v sále jako nůž, „pokud je manželem ženy cizinec, což v našem případě platí, neboť Archúův otec byl Brit, nebude na klanovém území vlastnit žádnou půdu. Z čehož plyne, že nebude mít co odkázat svému synu. V takovýchto případech právo hovoří jasnou řečí a byl to samotný velký soudce Bríg Briugaid, který takový rozsudek vynesl jako první a jeho slovo se pak stalo zákonem. A tento zákon praví, že za uvedených okolností může matka svému synu půdu odkázat, ovšem s jistým omezením. Z její půdy smí na syna přejít jen pole v hodnotě nejvýše sedmi cumalů, což se rovná nejmenší velikosti pozemku, jehož vlastnictvím se z člověka stává ocáire neboli drobný rolník.“

Rozhostilo se ticho a jak žalobce, tak obžalovaný se očividně snažili pochopit, co ten výrok vlastně znamená. Sestra Fidelma se po chvíli slitovala nad jejich nechápavým výrazem.

„Zákon je v tomto případě nakloněn tobě, Archú,“ usmála se na mladíka. „Tvůj bratranec to pole obdělává neoprávněně, jestliže už jsi dosáhl plnoletosti. Musí ti tedy vydat pozemek v hodnotě sedmi cumalů.“

Muadnatovi spadla čelist.

„Ale... ale to pole má sotva velikost sedmi cumalů. Pokud by si měl sedm cumalů ponechat, na mě už vůbec nic nezbyde.“

Fidelma začala hovořit hlasem, jaký používá učitel, když dělá žákům přednášku.

„Podle knihy Críth Gablach, našeho prastarého zákoníku, je pozemek velikosti sedmi cumalů právě tak veliký, aby jeho vlastnictvím nabyl člověk postavení ocáira, a přesně tolik má Archú právo obdržet,“ odříkala zřetelně. „A mimo to, jelikož tvé jednání bylo protizákonné a došlo tak daleko, že Archú neměl jinou volbu nežli předvolat tě sem přede mne, ukládám ti povinnost zaplatit tomuto soudu pokutu ve výši jednoho cumalu.“

Muadnatovi zbělela tvář a proměnila se v hněvivou škrabošku.

„To je nespravedlnost,“ zavrčel temně.

Fidelma na něho pohlédla s naprostým klidem.

„Ty o nespravedlnosti hovořit nemůžeš, Muadnate. Jsi s tímto mladíkem spřízněný. Když jeho matka zemřela, tvou povinností bylo postarat se o něj a chránit ho. A ty ses ho namísto toho pokusil připravit o právoplatné dědictví, nutil jsi ho pro sebe pracovat bez nároku na odměnu a nechal jsi ho žít v podmínkách horších, než jaké mají otroci. Upřímně pochybuji, že máš sebemenší představu o spravedlnosti. Spravedlivé by bylo, abych ti uložila zaplatit mu ještě náhradu za to, jak ses k němu choval. Buď ujištěn, že se právě snažím vyvážit spravedlnost soucitem.“

Fidelma ta slova vyslovila se zřetelným chladem a zahořkle se tvářící muž překvapeně zamrkal, jako by na něho příval jejího opovržení zapůsobil téměř jako tělesný útok.

Ztěžka polkl.

„Odvolám se proti tomuto rozhodnutí u svého náčelníka Ebera z Araglinu. Ty pozemky patří mně! Neslyšelas o mně naposledy.“

„Odvolat se lze pouze k vrchnímu soudci cashelského krále,“ přerušil ho suše scriptor, když dokončil záznam rozsudku. Pak odložil rydlo a jal se nespokojenému stěžovateli vysvětlovat: „Jakmile brehon vynese soud, nemůžeš mu začít spílat. Pokud máš k rozsudku námitky, musíš je vyjádřit náležitým způsobem. Ale do té doby, Muadnate z Temných blat, se musíš rozhodnutí tohoto soudu podřídit a opustit dotyčné pozemky, aby je mohl začít využívat tvůj bratranec Archú. Pokud to neučiníš do devíti dnů ode dneška, můžeš být vyhnán násilím. Je ti to jasné? A tvůj cumal pokuty musí být zaplacen do příštího úplňku.“

Muadnat se otočil a beze slova rychle vykročil z kaple. Jakýsi drobný šlachovitý mužík s kšticí kaštanových vlasů vyskočil z lavice a připojil se k němu.

Z Archúovy tváře bylo jasně patrné, že ještě pořád nedokáže tak docela rozsudku uvěřit. Naklonil se přes stůl k Fidelmě, popadl ji za ruku a začal s ní divoce třást.

„Bůh ti žehnej, sestro. Zachránila jsi mi život.“

Fidelma se na nadšeného mladíka mírně pousmála.

„Jen jsem vynesla rozsudek v souladu se zákonem. Kdyby právo hovořilo jinak, musela bych tvou žádost zamítnout. U tohoto dvora hovoří zákony, nikoliv já.“

Uvolnila ruku z jeho sevření. Nebylo jasné, jestli mladík vůbec slyšel, co mu řekla, ale nepřestával se usmívat, otočil se a rozběhl se k zadní stěně sálu, kde z lavice povstala jakási dívka a téměř se mu vrhla do náručí. Fidelma se s mírným dojetím usmála, když viděla, jak si ti dva mladí lidé tisknou ruce a jak láskyplně se na sebe dívají.

Potom se rychle otočila po přítomném scriptorovi.

„Pokud se nemýlím, toto byl poslední dnešní případ, je to tak, bratře Donnáne?“

„Přesně tak. Ještě dnes ty rozsudky zanesu do knih a dohlédnu, aby byly náležitě vyhlášeny.“ Scriptor se na okamžik odmlčel, pak si lehce odkašlal a mírně ztišil hlas. „U vchodu stojí náš opat a myslím, že čeká, aby s tebou mohl promluvit.“

Potom nenápadně pokynul hlavou směrem ke dveřím do sálu. Fidelma se tam podívala. A skutečně, u vchodu uviděla opata Cathala, jeho postavu se širokými rameny. Fidelma okamžitě povstala a vykročila k němu. Neušlo jí, že opat se tváří poněkud ustaraně.

„Potřebuješ se mnou hovořit, otče opate?“

Opat Cathal byl dobře stavěný svalnatý muž ve středním věku a z jeho kroku byla patrná vojenská ráznost, neboť v mládí se cvičil jako válečník. Pocházel z místního kraje a už před mnoha lety opustil vojenské řemeslo, aby se učil pod vedením blahoslaveného Cáthacha v Lios Mhór, a po čase se z něho stal všeobecně vážený vzdělanec a opat. Jelikož byl synem významného vojevůdce, rozdal veškeré – poměrně značné – jmění svého rodu nemajetným v klanu a začal sám žít v chudobě, jak kázal jeho řád. Jeho prostota a upřímnost mu vytvářela nepřátele. Kdysi ho náčelník jistého klanu, Maelochtrid, nechal uvěznit na základě vykonstruovaného obvinění, že se věnuje čarodějnictví. Ale když posléze Cathala propustili, odpustil mu. Taková byla zkrátka jeho povaha.

Fidelma na Cathalovi oceňovala jeho citlivost a to, že mu byla zcela cizí ješitnost. Bylo to nesmírně osvěžující, neboť jinak se při jednání s představiteli církve velice často setkávala s arogancí. Cathal byl jednou z mála osob z duchovních řad, kterou by bez váhání označila jako „svatého muže“.

„Je to tak, sestro Fidelmo, hledal jsem tě,“ odpověděl opat s krátkým, ale vřelým úsměvem. „Rokování soudu již je u konce?“

Jeho hlas byl měkce modulovaný a zněl poměrně nevýrazně, ale Fidelma si přesto povšimla jakéhosi rozrušení – jistě ho cosi důležitého přimělo, aby ji vyhledal.

„Právě jsme vynesli rozsudek v posledním případu, otče opate. Děje se něco?“

Opat Cathal na okamžik zaváhal.

„Do opatství dorazili dva jezdci. Jeden z nich je cizinec. Přijeli sem z Cashelu a potřebují s tebou hovořit.“

„Stalo se něco mému bratru?“ otázala se Fidelma ostrým hlasem, neboť to byla první myšlenka, která jí prolétla hlavou, a cítila přitom, jak do ní zarývá ledové pařáty strach. Nestalo se něco jejímu bratru Colgúovi, nově zvolenému králi Mumanu, největšího z pěti království irských?

Opat Cathal se okamžitě zatvářil provinile.

„Ach ne, ne. Tvůj bratr král je živ a zdráv,“ ujistil ji okamžitě. „Odpusť prosím mé neobratné vyjadřování. Pojď, odvedu tě do svých komnat, kde už jsi očekávána.“

Ve Fidelmě se probudila zvědavost, ale spěchala chodbami velkého kláštera tak důstojným krokem, jak jen dokázala, doprovázena vyšší postavou opata.

Lios Mhór, Velký dům, jak mu začali říkat, povstal na místě malé polozapomenuté vísky, do níž přišel z Rathanu před pouhými dvaceti lety blahoslavený Cáthach, aby zde založil nové církevní středisko. Během krátké doby se z Lios Mhór stala jedna z nejvýznamnějších církevních škol, do níž se sjížděli studenti z mnoha zemí. Stejně jako většina velkých irských opatství byl i tento klášter smíšený dům, conhospitae, v němž žili společně zástupci obou pohlaví, pracovali tam a vychovávali děti ve službě Kristu. Když Cathal s Fidelmou kráčeli klášterními ambity, studenti i řeholníci s úctou ustupovali stranou s hlavou pokorně sklopenou, aby nechali opata projít. V opatství studovali mladí muži i ženy z nejrůznějších zemí, kteří do pěti království Irska přišli, aby zde obdrželi vzdělání. U dveří do svých komnat se Cathal zastavil, otevřel je a uvedl Fidelmu dovnitř.

Vedle opatova stolu stál starý muž majestátního vzhledu. Když Fidelma vešla, otočil se k ní a uvítal ji širokým úsměvem. Ještě pořád měl pohlednou tvář a byla z něj cítit životní síla navzdory stříbrným vlasům a nepopiratelně pokročilému věku. Kolem krku měl zavěšený zlatý řetěz vypovídající o jeho úřadu. I kdyby to snad nebylo poznat ze samotného jeho vzezření, podle šperku na hrudi to byl člověk vysoce postavený.

Fidelma okamžitě věděla, o koho jde.

„Beccane! Ráda tě zase potkávám.“

Vrchní brehon jí oplatil úsměv. Potom k ní přikročil a stiskl jí obě ruce v dlaních.

„A mně činí obzvláštní potěšení, když se mohu setkat s někým, koho mám nejen v oblibě, ale ještě navíc si ho vážím jako skvělého právníka, Fidelmo.“

Výraz, který měl ve tváři, a jeho vroucná slova nebyla součástí společenského úzu, šlo o nepředstíranou radost.

Vtom se za ní ozvalo nenápadné odkašlání a ona se tím směrem s tázavým pohledem otočila. Stál tam jakýsi muž v řeholním rouchu s rukama založenýma v záhybech podomácku tkané hnědé vlněné látky. Na hlavě měl vyholenou jinou tonzuru, než byla tonzura svatého Jana, kterou nosili řeholníci v pěti královstvích irských. Jeho úprava vlasů měla kořeny v Římě. Tvářil se sice vážně, ale v tmavě hnědých očích mu svítily veselé ohníčky, když ji pozdravil úklonou hlavy.

„Bratře Eadulfe!“ vydechla Fidelma rychle. „Já myslela, že pobýváš po boku mého bratra v Cashelu?“

„Bylo tomu tak. Ovšem v Cashelu pro mne bylo pramálo práce, a když jsem se doslechl, že se sem má vypravit Beccan, aby tě vyhledal, nabídl jsem se, že jej doprovodím.“

„Aby mě vyhledal?“ zopakovala Fidelma, která si v tu chvíli vzpomněla na opatova slova. „Děje se něco?“

Rychle se otočila zpět ke starému brehonovi. Opat Cathal zamířil ke svému křeslu a usadil se za stolem, zatímco vrchní brehon promluvil k Fidelmě.

„Přináším jisté znepokojivé zprávy, sestro,“ začal Beccan vážně. Potom se ale omluvně usmál a pokrčil rameny. „Odpusť, nejprve bych ti měl říci, že tvůj bratr se v hlavním městě Cashelu těší dobrému zdraví a posílá ti své nejsrdečnější pozdravy.“

Fidelma se nezdržovala tím, aby mu sdělila, že už ji opat Cathal ujistil o bezpečí jejího bratra.

„Čeho se tedy ta znepokojivá zpráva týká...?

Beccan se na okamžik zarazil, jako by si v duchu třídil myšlenky.

„Včera odpoledne dorazil do Cashelu posel z klanu Ebera z Araglinu.“

Fidelmě to jméno bylo okamžitě povědomé a vzápětí si uvědomila, že zaznělo v poslední soudní při, o níž toho odpoledne rozhodovala. Eber byl pánem území, z něhož pocházel Archú a jeho bezcitný bratranec, kteří před ni předstoupili teprve před malou chvílí.

„Pokračuj,“ vyzvala ho provinile, neboť si uvědomila, že Beccan se znovu odmlčel, když si všiml, že je Fidelma myšlenkami jinde.

„Ten posel přinesl zprávu, že Eber byl spolu s jedním ze svých příbuzných zavražděn. Ovšem někoho přistihli na místě činu.“

„Ale jak se to celé týká mě?“ otázala se Fidelma.

Beccan pozvedl ruku jakoby v omluvném gestu.

„Jsem právě na cestě do Ros Ailithir, tvůj bratr mne pověřil vyřešením jisté tamní záležitosti. Nemohu se tedy bohužel zdržovat tím, abych se teď ještě navíc vypravil do Araglinu a vyšetřil Eberovu vraždu. Ovšem tvůj bratr král se domnívá, že je třeba ten případ co nejdříve prověřit a učinit spravedlnosti zadost. Eber z Araglinu byl věrným přítelem Cashelu a tvůj bratr došel k závěru, že by bylo správné, abys...“

Fidelma už věděla, co se Beccan chystá říct.

„Abych do Araglinu zajela já,“ dodala místo něho s povzdechem. „Inu, mé zdejší povinnosti skončily a já jsem se chystala zítra vypravit zpět za bratrem do Cashelu. Asi na tom pramálo záleží, pokud tam dorazím o den či dva později, nežli jsem předpokládala. Není mi ovšem tak docela jasné, co mám v Araglinu vlastně vyšetřovat, když sám říkáš, že viníka už lapili? Jsou snad o jeho vině nějaké pochybnosti?“

Beccan zavrtěl rozhodně hlavou.

„Nic takového mi není známo,“ ujistil ji. „Slyšel jsem, že vraha chytili s dýkou v ruce a krví na šatech, jak stojí nad Eberovým tělem. Tvůj bratr se ale domnívá...“

Fidelma se trpce pousmála.

„Já vím. Eber byl přívrženec Cashelu, takže je důležité, aby jeho vrah došel spravedlnosti a aby to bylo učiněno co nejdříve.“

„V Araglinu nemají žádného brehona,“ vložil se jim do řeči opat Cathal, aby lépe osvětlil, oč se jedná. „Nejspíš půjde hlavně o to, abys dohlédla na správné dodržení litery zákona.“

„Je snad nějaký důvod se domnívat, že by tomu mělo být jinak?“

Opat Cathal rozhodil rukama, aby naznačil, že se na tu otázku nedá tak lehce odpovědět.

„Podle všeho byl Eber velice oblíbeným náčelníkem a říkalo se o něm, že je laskavý a štědrý. Lidé jeho klanu si ho skutečně vážili. Mohlo by tedy dojít k tomu, že by jeho poddaní chtěli viníka potrestat bez ohledu na právo a přísně stanovená pravidla.“

Fidelma se na chvíli zadívala do jeho ustaraných očí. Cathal znal lid z hor ležících kolem Lios Mhór lépe než většina ostatních, byl přece sám jedním z nich. Krátce přikývla na znamení, že jeho obavám rozumí.

„Při dnešním soudu jsem se sama setkala s jedním člověkem z araglinského klanu, který projevil nedostatečnou úctu před zákonem,“ zauvažovala nahlas. „Pověz mi ještě něco o lidu z Araglinu, otče opate.“

„Moc toho k vyprávění není. Je to velice uzavřený klan, který k osobám zvenčí přistupuje s velkou nedůvěrou. Eberův lid žije převážně v horách kolem osady, které se říká pevnost araglinského pána. Jejich území se táhne k východu podél řeky Araglin, jež protéká tamním údolím. Je to úrodná zemědělská oblast. Lidé Eberova klanu žijí stranou od ostatních a před cizinci se mají na pozoru. Úkol, který jsi na sebe vzala, nebude snadný.“

„Říkáš, že nemají brehona. Mají alespoň kněze?“

„Ano. V pevnosti žije jistý otec Gormán. Mají tam kostel jménem Cill Uird, Kaple obřadů. Gormán mezi lidem Araglinu žije už dvacet let. Vzdělával se ale zde u nás, v Lios Mhór. Nepochybuji, že se ti vynasnaží být ku pomoci, ačkoliv zastává poněkud dogmatické názory ohledně šíření naší víry, které budou nejspíše v rozporu s tvým pohledem na tuto záležitost.“

„Jak to myslíš?“ otázala se ho Fidelma se zájmem.

Cathal se jen bezelstně usmál.

„Myslím, že bude lepší, když sama zjistíš, jak se věci mají. Nerad bych, abys mou vinou byla už dopředu zaujata tím či oním směrem.“

„Předpokládám, že je zastáncem římské větve,“ povzdychla si Fidelma.

Opat Cathal stáhl tvář.

„Jsi velice bystrá, sestro. Je to tak. Domnívá se, že zvyky přicházející z Říma jsou lepší nežli naše staré obyčeje. Nalezl pro své přesvědčení několik stoupenců, neboť se mu v Ard Mór podařilo vystavět římský chrám, který začíná být proslulý svou krásou a bohatstvím. Otec Gormán má podle všeho zámožné příznivce.“

„A přitom stále pobývá v tak zastrčeném koutu světa, jako je Cill Uird,“ poznamenala Fidelma. „To je zvláštní.“

„Nehledej záhady tam, kde žádné nejsou,“ napomenul ji opat Cathal, i když s úsměvem. „Otec Gormán pochází z Araglinu a je tomu místu věrný, ale také se pokouší o šíření svého výkladu víry.“

Beccan se zadíval do její zkroušené tváře s pobavením. Potom laškovně potřásl hlavou.

„Tvá potíž, Fidelmo z Kildare, tkví v tom, že jsi ve svém poslání až příliš úspěšná. O tvé moudrosti se začíná povídat ve všech pěti královstvích irských.“

„Taková myšlenka mi není ani trochu po chuti,“ zamumlala Fidelma. „Sloužím zákonu, nejde mi o vlastní pověst. Vykonávám své povolání jen proto, abych lidem zajistila spravedlnost.“

Beccan si z jejího podráždění nic nedělal.

„A právě proto, Fidelmo, jsi známa coby osoba, která má schopnost rozplést i ten nejzapeklitější případ. V patách tvých úspěchů kráčí tvá skvělá pověst. A je třeba, abys jí přivykla a naučila se ji přijímat. Ale nyní...“

Potom se s rozhodným pohledem otočil k opatu Cathalovi.

„Už musím vyrazit na cestu, neboť bych rád do Ros Ailithir dorazil ještě před setměním. Vive, valeque, Cathale z Lios Mhór.“

„Vive, vale, Beccane.“

Starý pán vrhl krátký úsměv na Fidelmu, Eadulfovi pokynul hlavou a pak vyšel z místnosti tak rychle, že si téměř ani nestačili uvědomit, že odchází.

Fidelma se zvědavě obrátila k bratru Eadulfovi.

„Ty s Beccanem nebudeš pokračovat v cestě? Kam máš odsud tedy namířeno, Eadulfe?“

Tmavovlasý mnich, který už Fidelmu doprovodil při mnoha dobrodružstvích, se tvářil zdánlivě netečně.

„Napadlo mne, že bych tě mohl doprovodit do Araglinu – pokud bys tedy proti tomu neměla námitky. Rád bych si prohlédl tamní kout země, neboť jsem ho ještě nikdy nenavštívil.“

Fidelmě nad Eadulfovou diplomatickou odpovědí pobaveně zacukaly koutky, věděla totiž dobře, že ji záměrně zformuloval tak, aby zaplašil všechny pochybnosti, které by snad mohly prolétnout opatovi hlavou.

Eadulf měl ve své domovině dědičnou úlohu gerefy, smírčího soudce Sasů v zemi Jižního lidu. Na křesťanskou víru ho přivedl irský misionář Fursa, který ho posléze také poslal na studia do proslulých irských škol. Eadulf nejprve studoval v klášteře v Durrow, později odešel do slavné lékařské školy v Tuaim Brecain. Pak opustil Irsko a odcestoval do Říma. Stal se osobním sekretářem Theodora, nově ustanoveného biskupa z Canterbury, kterého do úřadu zvolil papež. A Theodor ho vyslal zpět do Irska jako posla k Fidelminu bratru Colgúovi z Cashelu. Eadulf byl v pěti královstvích irských jako doma, tamní řeč plynně ovládal.

„Smíš se ke mně připojit, a buď vítán, Eadulfe,“ odpověděla mu tiše. Potom se zeptala: „Máš s sebou koně?“

„Tvůj bratr mi laskavě na cestu zapůjčil jednoho ze svých ořů.“

Řeholníci většinou cestovali pěšky, nikoliv na koni. To, že Fidelma vlastnila koně, vypovídalo o jejím výsadním postavení a o roli brehona soudního dvora, kterou zastávala.

„Výtečně. Zřejmě bude nejlepší, když vyrazíme na cestu bez prodlení. Ještě před sebou máme několik hodin denního světla.“

„Nebylo by moudřejší vyrazit až zítra za rozbřesku?“ otázal se opat Cathal. „Do Araglinu se vám dnes už dojet nepodaří.

„Po cestě jistě musíme narazit na nějaký hostinec,“ odpověděla Fidelma s lehkostí. „Pokud zde hrozí nebezpečí, že by se Eberovi lidé mohli na obžalovaném dopustit násilí, aniž by počkali, až věc řádně prošetří soud, pak je důležité, abych se do Araglinu dostala co nejdříve.“

Cathal s jejím závěrem zřejmě souhlasil, ale stejně trochu váhal.

„Dělej, jak myslíš, Fidelmo. Ale není dobré ocitnout se v horách na noc bez přístřeší.“ Opatovi bylo ovšem naprosto jasné, že nehovoří jen tak s nějakou řádovou sestrou, ale se sestrou samotného krále. Nemohl si dovolit její rozhodnutí jakkoliv zpochybňovat, nebyl jí nijak nadřazen. „Požádám jednoho z bratří, aby vám připravil jídlo a pití na cestu, a dohlédnu na to, aby vaši koně byli napojeni a osedláni.“

Opat Cathal vstal a vyšel z místnosti.

Jakmile za ním zapadly dveře, Fidelminy do té chvíle vážné rysy prošly náhlou proměnou. Otočila se k saskému mnichovi a vzala jej za ruce. V zelenomodrých očích jí hrála radost a štěstí. Při pohledu do přirozeně veselého výrazu v její svěží a krásné tváři by se snad i nejponuřejší řeholník musel ptát, proč si taková přitažlivá mladá žena zvolila život v církevním řádu. Z její vysoké, ale pěkně tvarované postavy jako by přímo sálala touha po rušnější a radostnější životní roli, nežli představoval pobyt v uzavřených prostorách klášterního společenství.

„Eadulfe! Ale ke mně se doneslo, že se máš vydat zpět do země Sasů?“

Eadulfovi se ve tváři rozlil trochu zahanbený úsměv, když viděl, s jakým nadšením ho Fidelma vítá.

„To ještě hned nebude. Když jsem se doslechl, že Beccan se sem za tebou má vypravit, aby tě požádal o zásah v Araglinu, řekl jsem tvému bratrovi, že bych se rád podíval do zdejších končin a také, jak vypadá skutečná soudní práce. A mám tím pádem výmluvu, abych se v této zemi mohl ještě zdržet.“

„Je to od tebe moc hezké, že ses sem vypravil. Mohu-li být k tobě zcela upřímná, už jsem se zde v Lios Mhór nesmírně nudila. Těším se, že se vydám do hor, je tam tak průzračný vzduch, a navíc teď s sebou budu mít společníka, s nímž budu moct hovořit o všem možném...“

Eadulf se zasmál. Znělo to příjemně a vesele.

„Už si umím představit, co takové hovory obnášejí,“ opáčil s důrazem.

Tentokrát se na oplátku zasmála zase Fidelma. Stýskalo se jí po rozpravách, které s Eadulfem vedla. Stýskalo se jí po tom, jak ho pokaždé škádlila kvůli jeho odlišným názorům a přesvědčením; vždycky jí dobromyslně a s odhodláním skočil na udičku, kterou mu hodila. Jejich debaty bývaly vzrušené, ale nepanovala mezi nimi ani stopa nepřátelství. Oba nalézali ponaučení v tom, když si navzájem vykládali své chápání morálních principů duchovních otců, kteří zakládali jejich církev, a s vervou se přeli o svých názorech na život.

Eadulf se zadíval do její dychtivé tváře a náhle zvážněl.

„I mně naše hovory chyběly,“ promluvil tiše.

Chvíli si beze slov hleděli do očí, ale vtom se zprudka otevřely dveře a vešel opat Cathal. Zahanbeně od sebe ustoupili.

„Vše je zařízeno. Jídlo bude za chvíli připravené. Navíc máte štěstí. Dozvěděl jsem se, že zde pobývá jistý rolník z Araglinu, který se právě chystá vydat na zpáteční cestu. Může vám tedy být průvodcem.“

Fidelma se na něho váhavě zadívala.

„Rolník? A je mladý, nebo spíš ve středním věku?“ otázala se ho opatrně.

Opat Cathal na ni chvíli nechápavě hleděl, potom pokrčil rameny.

„Je mladý. A cestuje s ním ještě nějaká dívka. Znamená to něco?“

„V tom případě je to zcela v pořádku.“ Fidelma zavrtěla hlavou v tichém pobavení. „Kdyby ovšem ten člověk byl starší, pak by z toho mohly být potíže. Jde o to,“ rozhodla se nakonec opatovi tu záležitost vysvětlit, když viděla, jak zmateně se tváří, „že jsem právě vynesla proti jednomu rolníkovi ve středních letech rozsudek – jmenuje se Muadnat. Předpokládám tedy, že ten by mou společnost zrovna neuvítal.“

Opat Cathal se stále tvářil nechápavě.

„Všichni se přece musí podřídit liteře zákona.“ Zřejmě mu vůbec nešlo na rozum, že by v někom mohl spravedlivý rozsudek vyvolat nenávistné pocity.

„Ne všichni se zákonu podřizují ochotně, otče opate,“ odpověděla Fidelma. „Ale teď už je na čase, abychom se s bratrem Eadulfem vydali na cestu.“

Opat Cathal jako by se zdráhal se s nimi rozloučit.

„Možná je to naposledy, co se vidíme, Fidelmo, alespoň na delší dobu určitě.“

„Jak to?“ otázala se zvědavě.

„Příští týden se chystám na pouť do Svaté země. Toužím po tom už řadu let. Úřad opata po mně převezme bratr Nemon.“

„Do Svaté země?“ zopakovala Fidelma obdivně. „I já doufám, že se tam jednoho dne vypravím. Přeji ti na tu pouť všechno nejlepší, Cathale z Lios Mhór. Ať tě Bůh provází na všech cestách, kam vkročí tvá noha.“

Natáhla k opatovi ruku a ten ji přijal a pevně stiskl.

„A ať Bůh i tebe nadále vede ve tvých soudech, Fidelmo z Kildare,“ odvětil Cathal vážným hlasem. S úsměvem pohlédl na ni i Eadulfa a pozvedl ruku k požehnání. „Ať dosáhneme cíle své cesty v klidu a bezpečí.“

•• KAPITOLA TŘETÍ ••

Na dlážděném nádvoří opatství zastihli mladíka Archúa a spolu s ním i onu dívku, která na něho prve čekala vzadu v kapli. Zdálo se, že už je netrpělivě vyhlížejí, usazeni ve stínu ambitů. Opodál stáli dva osedlaní koně. Když se sestra Fidelma objevila, Archú povstal a vykročil jí v ústrety. Stále jí připomínal nadšené štěně, které čeká na milovaného pána.

„Bylo mi řečeno, že potřebuješ průvodce, který by tě zavedl do země araglinského lidu, sestro. Velice rád ti tu službu nabízím, neboť jsem ti nesmírně vděčný za to, žes mi navrátila nejen mé pozemky, ale i mou čest.“

Fidelma zavrtěla hlavou a musela bojovat s úsměvem nad důstojnými slovy vycházejícími z tak mladých úst.

„Už jsem ti řekla, že v té záležitosti měl slovo pouze zákon. Mně nijak zavázán nejsi.“

Potom se otočila k dívce, která se k nim nyní s očima sklopenýma blížila. Byla velice pohledná, štíhlá, se světlými vlasy. Fidelma odhadovala, že jí nemůže být víc než šestnáct let.

Archú jim ji představil trochu zahanbeně.

„Toto je Scoth. Když už teď mám vlastní pole, chceme se vzít. Jakmile dorazíme domů, požádám otce Gormána, aby nás co nejdříve oddal.“

Dívka se radostí zarděla.

„I kdyby soud rozhodl v tvůj neprospěch, stejně bych si tě vzala,“ napomenula ho mírně. Potom se otočila k Fidelmě. „To proto jsem se sem s Archúem vypravila. Nezáleželo mi na tom, jak ta pře dopadne. Opravdu ne.“

Fidelma se na dívku vážně zadívala.

„Ale jistě jsi ráda, Scoth, že soud rozhodl právě takto. Teď se totiž provdáš za ocáira, nikoliv za bezzemka.“

Potom jim na oplátku Fidelma představila bratra Eadulfa. Jeden mnich právě vložil jídlo a pití na cestu do sedlových brašen a teď už k nim kráčel a vedl jim obě zvířata za uzdu. Fidelma si povšimla, že Archú se Scoth mají oba poutnické rance a v ruce hůl z trnkového dřeva. Uvědomila si, že na nádvoří už žádní další koně nejsou, a pochopila, že ti dva přišli pěšky, neměli ani oslíka.

Archúovi neuniklo, že se Fidelma zamyšleně zamračila, a pochopil, co jí právě prolétlo hlavou.

„Koně s sebou nemáme, sestro. V hospodářství v Araglinu pochopitelně koně jsou, ale jistě tě nepřekvapí, že mi nedovolili si žádného vzít. A můj bratranec, Muadnat,“ trochu se zarazil a při vyslovení toho jména zazněla z jeho hlasu hořkost, „už odjel i s Agdaem, svým vrchním honákem. Tudíž se musíme vrátit stejně, jak jsme sem dorazili – pěšky.“

Fidelma mírně zavrtěla hlavou.

„To nevadí,“ prohlásila vesele. „Naši koně jsou statná zvířata a vy oba jste jen malou zátěží. Scoth může jet za mnou a ty, Archú, si vyskočíš za bratra Eadulfa.“

Odpoledne vrcholilo, když projížděli velkými dřevěnými vraty kláštera a pak na koních zamířili po cestě vedoucí podél široké řeky. Na severní straně se hned za vodou zvedaly hory.

Archú usazený za Eadulfem mu ukázal rukou přes rameno.

„Araglin leží tam v těch horách,“ oznámil mu dychtivě. „Budeme v nich muset někde přenocovat, ale na místo dorazíme zítra ještě před polednem.“

„Kde jste měli v plánu přečkat noc?“ otázala se ho Fidelma a zamířila s koněm na úzký dřevěný mostek, který vedl přes mocnou řeku směrem k horám na severu.

„Teď pojedeme zhruba míli a pak se odpojíme od severní cesty do Cashelu a začneme stoupat kopcovitou krajinou k araglinskému území. Stezka tam vede po břehu malé říčky, která v horách pramení,“ odpověděl Archú. „Ten kraj je hustě zalesněný. U cesty stojí v lese hostinec s ubytovnou, pokud byste si přáli zůstat na noc tam. Měli bychom k němu dorazit krátce před setměním.“

„A cesta následujícího dne pak už bude snadná,“ ozvala se dívka Scoth zpoza Fidelmy. „Bude nám zbývat sotva pár hodin jízdy mezi horami, až nakonec sestoupíme do araglinského údolí a ocitneme se přímo u tvrze našeho náčelníka.“

Bratr Eadulf k ní mírně natočil hlavu.

„Ty víš, proč tam máme namířeno?“

Archú usazený za Eadulfem výmluvně pokrčil rameny.

„Otec opat nám sdělil, jaká novina se mu z Araglinu donesla,“ odvětil pak.

„Znal jsi Ebera?“ chtěla vědět Fidelma. Nezdálo se, že by se mladíka vražda jeho klanového náčelníka nějak dotkla, a ten nedostatek pohnutí ji zaujal.

„Jen z doslechu,“ odpověděl Archú. „Ačkoliv moje matka s ním byla nějak vzdáleně spřízněná. Ovšem většina obyvatel Araglinu je spolu tak či onak příbuzná. Usedlost mé matky leží v odlehlém údolíčku zvaném Temná blata, je to několik mil od náčelníkovy pevnosti. Do jeho tvrze jsme neměli žádný důvod chodit. A ani Eber mou matku nikdy nenavštívil. Její rodina neschvalovala, že se provdala za mého otce. Občas se u nás ukázal otec Gormán, ale Eber nikdy.“

„A co ty, Scoth? Tys Ebera znala?“

„Jsem sirotek a vyrostla jsem jako služebná v Muadnatově hospodářství. Nikdy mi nedovolili jít se do náčelníkovy tvrze podívat, ale Ebera jsem několikrát viděla, když přijel Muadnata navštívit, aby s ním šel na lov nebo usedl za hodovní stůl. A před několika lety Eber k Muadnatovi přišel, aby povolal svůj klan do bitvy proti lidu Uí Fidgente. Připadalo mi, že je z podobného těsta jako Muadnat. Vícekrát jsem ho viděla, jak se opil a choval se hrubě.“

„Můj otec Artgal vyslyšel jeho volání do zbraně a šel se s Uí Fidgente bít, ale už nikdy se nevrátil,“ dodal Archú rozezleně.

„Takže mi toho o Eberovi mnoho říct nemůžeš?“

„A co bys potřebovala vědět?“ otázal se Archú snaživě.

„Zajímalo by mne, co to bylo za člověka. Scoth říká, že ho viděla opilého a hrubého. Ale byl to dobrý vládce svého klanu?“

„Většina našich lidí o něm hovořila pěkně,“ připustil Archú. „Pokud je mi známo, byl dost oblíbený, ale když jsem se šel s otcem Gormánem poradit ohledně své stížnosti na Muadnata, doporučil mi, abych se s tím sporem obrátil raději do Lios Mhór, nežli abych se vypravil přímo za Eberem.“

Fidelmě připadalo zvláštní, že by mladíkovi kněz měl něco takového radit. V každém sporu se přece lidé nejprve odvolávali k vůdci svého klanu – i ten nejméně důležitý náčelník maličkého kmene měl pravomoc v takových případech rozhodnout. Potom si ale vzpomněla, že se Beccan zmiňoval, že v Araglinu nemají vlastního brehona, který by tamnímu pánu mohl v otázkách práva radit, tudíž na doporučení otce Gormána nakonec přece jen nemuselo být nic podezřelého a nijak to zřejmě nevypovídalo o jeho případných předsudcích vůči Eberovi.

„Zdůvodnil ti otec Gormán nějak, proč ti doporučuje, aby ses se svým nárokem obrátil rovnou do Lios Mhór?“ zeptala se Archúa.

„Ne, nijak.“

„Není to ale neobvyklé, že dva mladí lidé vyrostou na území nějakého klanu, aniž by se kdy setkali se svým náčelníkem?“ zajímal se Eadulf.

Archú se bezprostředně zasmál.

„Araglin není jen tak nějaké maličké území. V našich horách se člověk dokáže lehko ztratit. Může se snadno stát, že tam prožiješ celý život a nikdy se nepotkáš se sousedem, který žije na druhé straně kopce. Mé hospodářství,“ řekl hoch, odmlčel se a vychutnával si ta dvě slova, „mé hospodářství, jak už jsem zmiňoval, leží v osamělém údolí a je v něm jen jedna další usedlost – Muadnatova.“

Scoth si zhluboka povzdychla.

„Teď snad smíme doufat, že se náš život změní. Dosud jsem ale neměla téměř příležitost podívat se jinam než do Muadnatovy kuchyně.“

„Tak proč jsi od Muadnata neodešla?“ zeptala se jí Fidelma.

„Udělala jsem to, jakmile jsem dosáhla dospělosti, věku volby. Ale kam jsem měla jít? A tak jsem se zanedlouho musela vrátit zpátky do jeho domu.“

Fidelmě vylétlo překvapením obočí.

„To tě přinutili vrátit se násilím? Jakým právem ti to Muadnat poručil? Nepocházíš snad z nesvobodné třídy?“

„Z nesvobodné třídy?“ vložil se jí do řeči Eadulf. „To myslíš otroky? Já myslel, že v pěti královstvích otroci vůbec nejsou.“

„Také že ne,“ ujistila ho Fidelma okamžitě. ,Nesvobodná třída‘ je společenská vrstva, která nemá uvnitř klanu žádná práva.“

„A co jiného tedy takoví lidé jsou nežli otroci?“

„Není to totéž. Jde o osoby, které bývaly dříve zajatci, převážně z bitev, nebo jsou to rukojmí, nebo zbabělci, kteří svůj klan zradili v dobách nouze. Také jsou mezi nimi lidé, kteří porušili zákon a buď nechtějí, nebo nemohou zaplatit stanovenou náhradu a pokutu, kterou jim uložil soud. Těm všem jsou odebrána občanská práva, ale nejsou vyloučeni ze společnosti. Je jim v ní ovšem určena taková role, v níž slouží veřejnému blahu. Asi není překvapivé, že nemohou nosit zbraň nebo být zvoleni do žádného úřadu.“

Eadulf protáhl tvář.

„To mi stejně připadá jako otroctví.“

Fidelma se zatvářila podrážděně.

„Nesvobodná třída se dělí do dvou podskupin. Příslušníci první z nich si mohou pronajmout půdu, obdělávat ji a odvádět dávky jako každý jiný, ve druhé skupině jsou lidé, kteří jsou příliš nespolehliví a neustále se vzpírají společenským pravidlům. Ovšem člověk z kterékoliv z nich se může stát plnoprávným občanem, jakmile pilnou prací splatí stanovený dluh.“

„A když pokutu nezaplatí?“ zajímal se Eadulf.

„Pak zůstane ve stejném postavení a bez občanských práv až do své smrti.“

„A jeho děti jsou pak také otroci?“

„Nejsou to otroci!“ opravila ho Fidelma znovu. „A v zákoně se jasně praví, že ,se smrtí člověka odcházejí i jeho závazky‘. Děti takových osob se stávají plnoprávnými občany.“

Fidelmě neušlo, že Eadulfovi kolem úst zahrál nenápadný úsměv, a zauvažovala, zda pro jednou nepoužil její taktiku a záměrně nesehrál roli ďáblova advokáta, jen aby ji popíchl. Ona sama se k tomu v minulosti nejednou uchýlila, když chtěla Eadulfa navnadit k rozhovoru o jejich rozdílných názorech. Nebylo to náhodou tak, že Eadulf si začínal osvojovat schopnost si s ní pro své pobavení tak trochu pohrávat? Už už se chystala něco říct, když vtom promluvila Scoth, Archúova milá.

„Nepocházím z nesvobodné třídy,“ prohlásila se zápalem a připomněla jim tím, odkud se jejich hovor prve odchýlil. „Muadnat byl jen mým poručníkem a měl nade mnou moc, dokud jsem nedosáhla věku volby. Poté už o mně rozhodovat nemohl, ale já neměla kam jinam jít. Odešla jsem z jeho hospodářství, ale nikde jinde jsem práci nenašla, a tak jsem se musela vrátit.“

„Teď se ale všechno změní,“ ujišťoval ji Archú.

„Já bych vám ovšem doporučila, abyste se před Muadnatem měli na pozoru,“ ozvala se Fidelma. „Podle mého soudu ten člověk jen tak snadno neodpouští.“

Archú začal horlivě přisvědčovat.

„Jsem si toho vědom, sestro. Budu velice ostražitý.“

Cesta, na kterou Fidelma s Eadulfem na koních zamířili, začala brzy strměji stoupat do kopců a vzdalovala se od majestátní řeky v údolí. Vedla pořád výš až mezi holá a oblá temena vrcholků hor, které tu a tam vykukovaly z okolních lesů. Nižší polovina hor byla hustě porostlá stromy, ale cesta tudy vedla už celá staletí, takže v lese byl po obou stranách vyklestěný poměrně široký průchod, jímž by v suchém počasí projel i mohutný povoz s koňmi.

Vzduch byl klidný a ticho přerušovalo jen hlasité odfrkávání koní, kteří se pod tíhou jezdců lopotili vzhůru. Tu a tam se dal zaslechnout vzrušený štěkot divokých psů nebo nespokojené zavytí vlka, jenž hlásil vniknutí vetřelců na své území.

Slunce už se pomalu začínalo nořit za vrcholky hor na západě a na krajinu padaly dlouhé stíny. A jakmile zmizelo slunce, vzduch se rychle ochladil. Fidelma si vzpomněla, že zítra se bude konat slavnost s hostinou na počest blahoslaveného Conláeda, zručného kovotepce z Kildare, který zhotovil posvátné nádoby pro Brigidin klášter. Nesmí na jeho paměť zapomenout zapálit svíci. Při té myšlence si ovšem také uvědomila, že už začal měsíc považovaný za první měsíc léta, který končí svátkem Lughnasa, jedním z oblíbených pohanských rituálů, jenž se nové víře nepodařilo vymýtit. Koně pomalu a odhodlaně stoupali a Eadulf se začal nejistě ohlížet po posledním zbytečku slunečního kotouče vykukujícím za horou na západě.

„Zanedlouho padne tma,“ prohlásil poněkud zbytečně.

„Teď už to není daleko,“ uklidňoval ho Archú. „Vidíš tu zákrutu na cestě napravo před námi? Tam sjedeme z hlavní stezky, pustíme se po užší pěšině a vystoupáme podél potoka, který nám křižuje cestu, výš do hor.“

Znovu zmlkli a zamířili do hluboké dubiny po stezičce, která byla sotva dost široká pro jednoho koně. Bylo zřejmé, že tudy mnoho lidí nechodí. Jejich zvířata kráčela pomalu a rozvážně mezi rozložitými duby a vysokými tisy. Uběhla další hodina a krajinu zahaloval rychle postupující soumrak.

„Víš jistě, že jedeme po správné cestě?“ zeptal se Eadulf Archúa nikoliv poprvé. „Nikde v okolí nevidím ani stopy po nějakém hostinci.“

Mladík trpělivě ukázal rukou kupředu.

„Jakmile zajedeme za tamtu zatáčku, už ho uvidíme,“ ujistil mnicha v sedle před sebou.

Teď už se nedalo mluvit o stmívání, panovala téměř naprostá tma a oni jen tak tak rozeznávali na stromy vroubené pěšině zákrutu, o níž Archú hovořil. Ačkoliv nad nimi nebyly žádné mraky, výhled na noční nebe jim clonily stromy. Skrz baldachýn z větvoví zahlédli zřetelně jen tu a tam některou z nejsilněji zářících hvězd. Fidelma si mezi větvemi vysoko nad sebou povšimla jasného svitu večernice. Stoupali po horské pěšině už celou hodinu, proplétali se nejistě mezi tmavnoucími stromy, které se na ně z obou stran čím dál tím víc tlačily. Od chvíle, co se odpojili z hlavní cesty, nepotkali ani živáčka. I Fidelma začínala pochybovat, zda je moudré pokoušet se dnes jet ještě dál. Snad by bylo rozumnější zastavit, rozdělat oheň a ustlat si zde na noc tak pohodlně, jak to jen půjde.

Už už se chystala návrh vyslovit, když vtom dojeli k zákrutě, o níž Archú mluvil. Za ní se stezka poněkud rozšiřovala.

Jakmile je koně odnesli jen pár kroků do zatáčky, už před sebou uviděli světlo.

„Tak tady to je,“ prohlásil Archú se zadostiučiněním. „Přesně tak, jak jsem říkal.“

Jen malý kousek před nimi byla na vysokém kůlu stojícím v úzkém pruhu faitche, trávníku vedle cesty, zavěšena pableskující lucerna a osvětlovala přilehlou kamennou budovu. Fidelmě bylo dobře známo, že podle zákona musejí mít všechny hostince a ubytovny, zvané bruden, po celou noc vyvěšenou rozsvícenou lucernu, aby je pocestní snadno poznali.

Zastavili koně u sloupu. Fidelma viděla, že je na něm pod lampou přibitá dřevěná tabulka s vyrytým nápisem v latince – Bruden na Réaltaí, Hostinec pod hvězdami, což byl podle všeho jeho název. Fidelma pohlédla k nebi, které už nyní nezastíral příkrov z větví, a spatřila oblohu posetou myriádami stříbrných pomrkávajících světélek. Hostinec byl pojmenován opravdu přiléhavě.

Sotva zastavili, dveře domu se rozlétly a objevil se v nich postarší muž, který okamžitě vyběhl ven, aby je uvítal.

„Vítejte, poutníci,“ zvolal poněkud vysokým hlasem. „Jen pojďte dovnitř a já se vám zatím postarám o koně. Jděte dál, noc začíná být chladná.“

Zdálo se, že hostinec je kromě nich liduprázdný. V krbu na konci místnosti praskal oheň z velikých klád. Ve velkém kotli nad plameny bublalo cosi vábného a vůně připravovaného pokrmu pronikala celým domem. Bylo tam teplo a útulno. V místnosti bylo rozsvíceno několik luceren a jejich světlo se odráželo od naleštěného obložení z dubového a borového dřeva.

Fidelma si vzápětí povšimla jednoho stolu po straně u zdi, na němž bylo položeno několik na první pohled obyčejných kamenů. Zamračila se, sklonila se k nim, aby si je lépe prohlédla, a pak jeden z nich vzala do ruky a potěžkala ho; váhou připomínal kovovou rudu. Kameny byly naleštěné a byly na stole rozložené tak, jako by z nich někdo chtěl vyskládat jakýsi ornament, snad aby dodal místnosti na zajímavosti.

Fidelma nechápavě zavrtěla hlavou a poté vykročila k velkému stolu poblíž krbu, ale neposadila se. Po mnoha hodinách strávených v sedle byla ráda, že může zůstat chvíli stát.

V tu chvíli k ní s nejistým výrazem přistoupil Archú.

„Omlouvám se, sestro. Měl jsem se o tom zmínit již dříve, ale ani já, ani Scoth nemáme žádné prostředky, a tudíž nemůžeme hostinskému zaplatit za ubytování. Vrátíme se tedy ven a přečkáme noc v lese za domem. To jsme měli tak jako tak v plánu. Není mokro a ani žádná veliká zima, navzdory slovům hostinského,“ dodal.

Fidelma zavrtěla hlavou.

„To že bys jako ocáire udělal?“ napomenula ho vlídně. „Nyní, když jsi se svou stížností uspěl u soudu, máš přece majetku dost. Byla by to ode mne velká nevychovanost, kdybych ti nenabídla malou půjčku, která snadno pokryje večeři i dnešní nocleh.“

„Ale...“ začal namítat Archú.

„Už ani slovo,“ přerušila ho Fidelma rozhodným hlasem. „Lůžko je pohodlnější nežli vlhká lesní půda a polévka nad ohněm voní opravdu lákavě.“

Potom se zvědavě rozhlédla po liduprázdné místnosti.

„Zdá se, že jsme dnes v noci jediní pocestní, kteří sem zavítali,“ poznamenal Eadulf a rozvalil se na židli u ohně.

„Po této cestě mnoho lidí nechodí,“ vysvětloval jim Archú. „Je to jediná stezka, kterou se dá dojít do araglinského kraje.“

Fidelmu jeho slova okamžitě zaujala.

„Pokud je tomu skutečně tak a toto je jediný hostinec cestou, pak mi připadá zvláštní, že jsme zde nezastihli tvého bratrance Muadnata.“

„Bohu buď díky, že tomu tak není,“ zamumlala polohlasem Scoth, zatímco se usazovala za stolem.

„To ano, ovšem on a jeho společník...“

„Byl to Agdae, jeho honák a synovec,“ sdělila jí Scoth.

„Nuže, Muadnat s tím Agdaem,“ pokračovala Fidelma, „vyrazili z Lios Mhór ještě před námi a jistě museli jet touto cestou, pokud se do Araglinu skutečně dá dojet pouze tudy.“

„Proč si ale máme dělat hlavu s Muadnatem?“ zívl Eadulf a pak se lačně zadíval na kotlík s polévkou.

„Nemám ráda otázky, na něž neznám odpovědi,“ opáčila Fidelma zamyšleně.

Vtom už se otevřely dveře a postarší hostinský se vracel dovnitř. Ve světle luceren viděli, že má poněkud baculatou tvář, šedivějící vlasy a příjemný výraz, jaký se k jeho povolání dobře hodil. Obličej měl zarudlý, okrouhlý a jeho ústa zřejmě nikdy neopouštěl úsměv.

Vlídně se na jejich skupinku zadíval.

„Ještě jednou vás vítám. Koně už jsem vám ustájil a obstaral. Jmenuji se Bressal a jsem vám plně k službám. Můj dům je i vaším domem.“

„Budeme potřebovat připravit lůžka na noc,“ oznámila mu Fidelma.

„Jistě, sestro.“

„A také budeme potřebovat večeři,“ dodal rychle Eadulf a znovu se toužebně zadíval na bublající obsah kotle nad ohněm.

„Pochopitelně – a také nějaký dobrý mok na svlažení hrdla, pokud se nemýlím?“ zeptal se hostinský vesele. „Má medovina se považuje za nejlepší v celých okolních horách.“

„Výtečně,“ usmál se Eadulf na souhlas. „Tak můžeš nosit na stůl...“

„Najíme se, jakmile ze sebe smyjeme prach z cesty,“ přerušila ho Fidelma ostře.

Eadulf už věděl, že v Irsku panuje zvyk se každý večer před hlavním denním jídlem umýt. Dosud si na to nedokázal tak docela zvyknout, mezi jeho lidem totiž bylo každodenní omývání zcela neznámé. Ve zdejší zemi se to ovšem považovalo za nedostatek slušného vychování, kdyby se člověk před večeří nevykoupal.

„Lázeň vám s radostí připravím, jen budete muset mít trochu strpení, neboť mám ku pomoci jen své dvě ruce,“ omlouval se jim Bressal.

„Já se rád vykoupu i ve studené vodě,“ ujišťoval ho Eadulf rychle. „A zde Archúovi studená lázeň také jistě vůbec nevadí.“

Mladík se zarazil, ale pak jen pokrčil rameny.

Fidelma se zamračila a stáhla nespokojeně ústa. Byla přesvědčená, že rituál očištění má proběhnout, jak se patří.

„My se Scoth pomůžeme Bressalovi ohřát vodu do lázně,“ nabídla se. „Vy se zařiďte, jak je vám libo,“ dodala pak a vrhla na Eadulfa káravý pohled.

Bressal rozhodil omluvně ruce.

„Musíš mi to nepohodlí odpustit, sestro. Pojďte, ukážu vám, kudy se jde do lázeňského přístřešku. A ty, bratře, nalezneš potok hned vedle domu. Můžeš si s sebou vzít lucernu, pokud se tam chceš umýt.“

Archú zdvihl lampu, ale zdálo se, že se tváří poněkud pochybovačně, když slyšel, kde že to má provádět očistu.

„Já ponesu světlo,“ nabídl se.

Eadulf ho poplácal po rameni.

„Tak jen pojď, hochu,“ vyzval ho. „Studená voda ještě nikdy nikomu neublížila.“

Trvalo to ještě přinejmenším hodinu, nežli se konečně usadili k jídlu. Polévka byla z ovsa a pórku, okořeněná bylinkami. Po polévce jim hostinský předložil pečeného pstruha, chyceného v sousední bystřině, a k němu se podával čerstvý chléb a sladká medovina. Bressal byl podle všeho velice zdatný kuchař.

Zatímco je obsluhoval, bavil je příjemným hovorem a vyprávěl jim všemožné příhody z okolí. Bylo ovšem zřejmé, že vzhledem k odlehlé poloze jeho podniku se mu ještě nedonesla zpráva o vraždě araglinského náčelníka. Archú mu o ní pověděl a také se nezapomněl zmínit, že na základě soudního výroku je z něho nyní v Araglinu vážený muž.

„Jiní pocestní po této stezce dnes večer nešli?“ zeptala se Fidelma, když hovor na okamžik utichl.

Bressal se zakabonil.

„Jste první lidé, kteří se tu zastavili za celý týden. Mnoho osob po této cestě do Araglinu nechodí.“

„Chceš tím říct, že se do těch končin dá dostat i jinudy?“

„Přesně tak – existuje ještě jedna cesta. Vede z východní části údolí a dá se z ní dostat k jihu do Lios Mhór, Ard Mór a Dún Garbháin. Tato horská stezka se jen napojuje na širokou silnici, která vede severně do Cashelu a jižně do Lios Mhór. Proč se na to ptáš, sestro?“ Hostinskému se v očích zaleskla zvědavost.

Archú ze zamračil.

„Mně ale bylo řečeno, že toto je jediná cesta do Lios Mhór.“

„A kdo ti to řekl?“ zajímal se Bressal.

„Otec Gormán z Araglinu.“

„Inu, východní cestou se do Lios Mhór člověk dostane rychleji,“ trval si na svém hostinský. „Překvapuje mě, že otec Gormán něco takového tvrdil.“

Fidelma se rozhodla změnit námět hovoru, a tak pokynula rukou směrem ke kamenům na postranním stole. „Máš zde skutečně neobvyklou sbírku, příteli.“

Bressal nad tím jen mávl rukou.

„To není moje. Já ty kameny neposbíral. Patří mému bratru Mornovi. Pracuje jako horník v dolech na západ odsud, na Planině rud. Sebral ty kameny při práci a nechal si je tu u mne. Já mu je jen opatruji.“

Fidelmu úlomky ze skal zřejmě skutečně upoutaly, jeden po druhém je zdvihala a obracela v rukou.

„Jsou velice zajímavé.“

„Morna už je sbírá celé roky. Je to teprve pár dní, co sem celý rozradostněný dorazil a tvrdil, že objevil něco, díky čemu z něho bude boháč. A nesl s sebou zase nějaký kámen. Jak by ale mohl z kamene zbohatnout, to mi jasné není. Jednu noc tu přespal a pak zase odjel.“

„Který kámen to byl?“ chtěla vědět Fidelma a zaujatě přejížděla sbírku hornin pohledem.

Bressal se poškrábal na zátylku.

„Musím se přiznat, že si nejsem zcela jist,“ řekl a jeden kámen zvedl. „Ale mohl by to být tento.“

Fidelma si ho od něj vzala a chvíli ho převracela v dlaních. Jejímu necvičenému oku připadal jako obyčejný kus žuly. Podala ho zpět hostinskému a on jej položil k ostatním kamenům na stůl.

„Mohu vám ještě něco nabídnout, nežli se odeberete na lože?“ zeptal se jich pak a přejel společnost pohledem.

Archú se Scoth prohlásili, že si už půjdou lehnout, ale Eadulf Bressala požádal o ještě jeden pohár medoviny s tím, že posedí o něco déle u krbu. I Fidelma zůstala a povídala si dál s Bressalem, neboť dobře věděla, že každý hostinský je skvělý zdroj zpráv z okolí. Zavedla řeč na Ebera. Bressal se s ním setkal jen párkrát, když náčelník projížděl kolem jeho hostince ze svého území do Cashelu. Sám s ním neměl dost velkou zkušenost, aby si na něho stačil utvořit názor, ale prý o něm slyšel rozličné zvěsti. Někteří o něm prohlašovali, že je to hrubián, jiní zase chválili jeho štědrost a dobrosrdečnost.

Ještě nebylo nijak pozdě, když mu Fidelma oznámila, že i ona se odebere k odpočinku. Bressal jí připravil lůžko v rohu ubytovny, která zabírala celé horní podlaží hostince. To místo bylo od zbytku prostoru oddělené závěsem – v tak malých hostincích, jako byl tento, totiž nebývalo zvykem, že by hosté měli k dispozici samostatné pokoje. Lůžko pak tvořila prostá matrace ze slámy a hrubá vlněná přikrývka. Vše ale bylo čisté, bylo tam teplo a útulno a Fidelma po ničem víc netoužila.

Připadalo jí, že stačila sotva položit hlavu, když vtom už ji někdo budil a ona s úlekem procitla. Čísi teplá ruka jí svírala paži a jemně s ní třásla. Zamrkala a pokusila se ze sevření vyprostit, když uslyšela známý hlas, jak šeptá: „Klid. To jsem já.“

Hlas patřil Eadulfovi.

Uklidnila se a snažila se ve tmě zaostřit.

„Před domem jsou nějací ozbrojení muži,“ pokračoval Eadulf šeptem tak tichým, že ho jen stěží slyšela.

Fidelma viděla, že za oknem je zvláštní šedavé světlo, a i když zahlédla venku na obloze jednu či dvě blednoucí hvězdy, které se zdráhaly opustit nebe, uvědomila si, že se blíží úsvit.

„Co je ti na těch mužích podezřelého?“ zeptala se ho, ale stejně jako on promluvila šeptem.

„Zhruba před čtvrt hodinou mě vzbudil dusot koňských kopyt,“ vysvětloval jí Eadulf tiše. „Vyhlédl jsem ven a zahlédl stíny asi půl tuctu mužů. Pomalu sem dojeli, ale přímo k hostinci nezamířili. Ukryli si koně v lese tady okolo a pak sami zaujali místo mezi stromy naproti vchodu do domu.“

Fidelma se zprudka posadila. Náhle byla naprosto probuzená.

„Lapkové?“

„Je to možné. Rozhodně s tímto hostincem a lidmi v něm podle všeho nemají žádné pěkné úmysly, protože všichni u sebe mají luk.“

„Upozornil jsi na to Bressala?“

„Jeho jsem vzbudil jako prvního. Je v přízemí a snaží se zatarasit dveře pro případ, že by nás napadli.“

„Už ho zde někdy někdo přepadl?“

„Nikdy. Občas se stává, že skupiny lupičů přepadnou bohatší hostince u hlavní cesty spojující Lios Mhór s Cashelem a oberou všechny vevnitř. Ale proč by si někdo měl vybrat za cíl tohle osamocené stavení?“

„Jsou už vzhůru i ti mladí?“

„Mladí? Aha, myslíš Archúa a Scoth. Ještě ne. Nejprve jsem šel...“

V tu chvíli se zvenku ozvalo jakési zasvištění a Fidelma ucítila závan kouře. Při druhém zasvištění už se kousek od ní prohnal oknem šíp a zabodl se do protější zdi. Kolem šípu bylo přivázáno trochu slámy, kterou někdo zapálil. Vzápětí už k nim zvenku dolehly mužské hlasy, kdosi vykřikoval rozkazy.

Fidelma vyskočila z lůžka.

„Okamžitě vzbuď ostatní. Napadli nás.“ Druhá věta byla poněkud zbytečná, neboť v tu chvíli do místnosti vletěl další zapálený šíp a zabodl se do podlahy. Fidelma se k němu vrhla a vytrhla ho ze dřeva, aniž by dala najevo strach z hladových plamenů. Otočila se a vyhodila šíp z okna, potom se natáhla po prvním, který vzápětí následoval stejnou cestou ven. Znovu se obrátila a rychle přes sebe přehodila své roucho. Pak, aniž se byť jen na okamžik zastavila, strhla zástěnu oddělující její roh od zbytku místnosti, aby látku nemohl zapálit případný další šíp. Archú, kterého mezitím už Eadulf vzbudil, se k ní vmžiku rozběhl, aby jí pomohl.

„Zůstaňte tady,“ nakázala jim Fidelma. „Držte se u země, ale kdyby sem vletěly další zapálené šípy, musíte je uhasit.“

Nečekala na odpověď, zamířila ke schodům a po nich dolů do hlavní místnosti v přízemí.

Hostinský Bressal se tam právě pokoušel vložit šíp do luku. Počínal si ale neobratně a bylo zřejmé, že s tou zbraní velké zkušenosti nemá.

Vzhlédl k ní a v jeho jindy tak veselé tváři se zračil hněv.

„Lapkové!“ řekl zlobným polohlasem. „V okolních lesích nikdy lupiči nebývali. Musím svůj podnik chránit.“

Teď už k nim po schodech seběhl i Eadulf.

„Tys říkal, žes ty muže viděl přijíždět,“ otočila se k němu Fidelma. „Kolik tedy odhaduješ, že jich bylo?“

„Zhruba půl tuctu,“ odpověděl jí.

Fidelma stiskla rty tak pevně, až to téměř zabolelo. Urputně se pokoušela vymyslet, jak by se dal dům ochránit.

„Nemáš tu ještě nějaké jiné zbraně, Bressale?“ zeptal se ho Eadulf. „My sami se nemáme čím bránit.“

Hostinský se na něho překvapeně zadíval, nedokázal si asi v hlavě srovnat, že duchovní bratr se najednou dožaduje zbraní.

„No pospěš!“ pobídl ho Eadulf netrpělivě.

Bressal sebou trhl a poslušně ze sebe vypravil:

„Mám tu dva meče a tento luk, toť vše.“

Eadulf si luk zkoumavě změřil. Zdálo se, že je to pěkná zbraň, byl zhotovený z tisového dřeva, silného a ohebného, nakolik to alespoň Eadulf dokázal v rychlosti posoudit.

„Jak dobře se s ním dokážeš činit?“

„Příliš dobře ne,“ přiznal se Bressal.

„Pak ho dej raději mně. A vezmi si meč.“

Bressalovi to očividně nešlo na rozum.

„Ale ty jsi přece mnich...“

V tu chvíli už ho přerušila Fidelma, která netrpělivostí dupla.

„Hned mu ten luk dej!“

Eadulf hostinskému zbraň málem vytrhl a napjal tětivu se zručností zrozenou z dlouholeté zkušenosti.

„A mně dej druhý meč,“ vyzvala ho Fidelma, zatímco Eadulf zkoušel luk. Teď nebyl čas ohromenému hostinskému vysvětlovat, že jako dcera Failbeho Flanna, krále Cashelu, se musela učit ohánět mečem snad ještě dříve, nežli se naučila číst a psát.

Eadulf popadl několik šípů, které ležely na stole.

„Je tu nějaký zadní východ?“ zeptal se hostinského.

Bressal beze slova pokynul směrem ke stěně vzadu.

Eadulf s Fidelmou si vyměnili rychlý pohled.

„Mám v plánu vykrást se ven a pokusit se k těm zlosynům dostat zezadu,“ odpověděl jí na nevyřčenou otázku.

„Půjdu s tebou,“ oznámila mu Fidelma bez zaváhání.

Eadulf se nezdržoval tím, že by se jí to pokoušel rozmluvit.

Fidelma se podívala po Bressalovi.

„Naši mladí přátelé zůstanou nahoře a budou se snažit uhasit všechny zápalné šípy, které do místnosti padnou. Ty zůstaň zde a pokus se o totéž, ale nejprve za námi pořádně zataras dveře.“

Bressal na to nic neřekl. Události nabraly takový spád, že ani nestačil nic namítat.

Eadulf s lukem a šípy v rukou vyrazil k zadnímu východu, těsně následován Fidelmou, které hostinský krátce předtím vrazil do ruky meč. Bressal zvedl ze dveří závoru, rychle se rozhlédl kolem a pak jim pokynul, že je vzduch čistý a mohou vyjít. Eadulf svižně přeběhl volným prostranstvím za domem a zanořil se mezi stromy vzadu. Fidelma se k němu vzápětí připojila a cestou děkovala v duchu všem svatým, že ti útočníci, ať to byl kdokoliv, neměli dost rozumu, aby hostinec oblehli ze všech stran.

Jakmile se ocitli pod příkrovem lesa, Eadulf se začal pohybovat obezřetně a vykročil obloukem kolem budovy směrem k cestě, která vedla před ní. Viděli, že neznámí muži vypálili na hostinec ještě několik zápalných šípů, z nichž jeden nebo dva dopadly na doškovou střechu domu. Stavení bude brzy v plamenech, pokud se jim nepodaří útok rychle odrazit.

Vzduch byl chladný, ale slunce už začínalo pomalu vycházet a rozednívalo se, takže bylo dobře vidět.

Fidelma zpoza stromu pohlédla na druhou stranu cesty a rozeznávala v podrostu stíny několika postav. Vyznala se dost na to, aby rychle pochopila, že to nejsou zkušení bojovníci, neboť se v lese špatně kryli a navíc po sobě pokřikovali, čímž na sebe ještě více upozorňovali. Bylo zřejmé, že vůbec nečekají, že by se majitel hostince nebo jeho hosté mohli pokusit nějak bránit. Fidelmě prolétlo hlavou, že je to poněkud zvláštní, že do domu prostě nevrazili a jeho obyvatele neoloupili, pokud jim šlo právě o to. Jejich počínání ale spíše nasvědčovalo tomu, že jejich hlavním cílem je hostinec zapálit.

Eadulf přiložil šíp k tětivě, napjal luk a vyčkával.

Fidelma soustředěně přimhouřila oči.

Jeden z mužů, který na dům střílel zapálené šípy, se postavil, aby lépe zamířil, a v jasném ranním světle se tak stal zřetelným terčem. Fidelma se zlehka dotkla Eadulfovy paže a pokynula směrem ke vztyčené postavě. Nepřála si nikoho připravit o život, ačkoliv ten člověk by zřejmě neváhal hostinec vypálit až do základů i se všemi, co jsou v něm, ale už neměla čas Eadulfovi dát pokyn, kam šípem zamířit.

Eadulf pozvedl luk a rychle, ale soustředěně zacílil. A pak už Fidelma viděla, jak se jeho šíp zabodává neznámému útočníkovi do ramene – do ramene paže, v níž třímal zbraň. Nedokázala by to lépe. Cizí muž prudce vykřikl, upustil luk a druhou rukou si sevřel krvácející rameno.

Na okamžik se rozhostilo ticho.

Potom se rozlehlo volání několika hrubých hlasů, které se dožadovaly vysvětlení, co se jejich zraněnému příteli stalo. Kdosi se k němu mezi stromy rozběhl a dělal cestou tolik hluku, že by se za to každý skutečný bojovník musel stydět. Eadulf si mezitím připravil nový šíp a beze slova na Fidelmu tázavě pohlédl. Ta jen přikývla.

V tu chvíli už se po boku zraněného druha objevil druhý lučištník.

Eadulf znovu zacílil a vypustil další střelu.

Znovu se mu podařilo zamířit přesně a trefit toho člověka do ramene paže, jíž napínal luk. Chlap hlasitě vyjekl, zdálo se, že víc překvapením nežli bolestí, a začal sprostě nadávat.

Vtom už se ozval třetí hlas, značně vyděšený: „Někdo na nás střílí ze zálohy. Rychle pryč, pryč!“

Ozval se lomoz, vyplašené ržání koní a pak se oba zranění muži otočili a vrávoravě se pustili mezi stromy, přičemž cestou hlasitě úpěli a kleli. Eadulf si připravil do luku třetí šíp.

Z okolních stromů se vzápětí vynořila malá skupinka jezdců, kteří pobízeli své koně o překot do cvalu k úzké stezce před sebou. Fidelma viděla, že jich skutečně není víc než půl tucet, jak prve říkal Eadulf. Všimla si, že v sedle nejistě sedí i oba postřelení muži. Jezdci vyrazili po cestě a těsně míjeli místo, kde se skrýval Eadulf s Fidelmou. Eadulf se na ně už už chystal vyskočit, ale Fidelma ho zadržela.

„Nech je jet,“ špitla. „Zatím jsme měli velké štěstí.“ A v duchu pronesla krátkou modlitbičku díků za to, že to nebyli zkušení vojáci – ti by se totiž tak snadno odradit nedali.

Pozorně se na útočníky dívala, když kolem ní projížděli, a povšimla si posledního jezdce v řadě, hřmotného muže s huňatým rudým plnovousem a nevzhlednými rysy, který se krčil svému koni až u krku. Eadulf nejprve napůl pozvedl luk, ale nakonec nechal ruku se zbraní zase klesnout, když pochopil, že by na jezdce nedokázal přesně zacílit.

Skupina mužů na koni rychle zmizela na cestě nořící se opodál do lesa.

Eadulf se k Fidelmě nechápavě otočil.

„Proč jsme je nechali ujet?“ chtěl hned vědět.

Fidelma se přinutila do krátkého úsměvu.

„Měli jsme štěstí. Kdyby to byli skuteční vojáci, nezbavili bychom se jich zdaleka tak lehce. Můžeme děkovat Bohu, že to byla jen sbírka zbabělců – ale když člověk zažene do rohu zbabělce, stejně jako vyděšené zvířátko začne bojovat ze všech sil o život. Mimo to jsme nyní potřeba v hostinci. Podívej, střecha už začíná hořet.“

Otočila se, rozběhla se zpátky k domu a cestou volala na Bressala, že útočníci vzali do zaječích a že jim má jít pomoct ven.

Bressal vytáhl žebřík a během chviličky už vytvořili řetěz a podávali mu džbery s vodou na střechu. Chvíli to trvalo, ale nakonec se jim podařilo oheň zdolat. Došky byly jen nasáklé vodou a dýmalo z nich. Když se vrátili dovnitř, Bressal vzal s vděkem ve tváři konev medoviny a všem jim nalil pohár.

„Musím vám poděkovat, že jste můj hostinec před těmi zloduchy zachránili,“ promluvil a podával jim přitom nápoj.

„Kdo to byl?“ zeptal se mladý Archú. „Viděla jsi někoho z nich zblízka, sestro?“

„Jen jsem je zahlédla,“ přiznala se Fidelma.

„Ale dva z nich budou mít nějakou dobu pěkně bolavé rameno,“ dodal Eadulf ponuře.

„Tento kraj je velice chudý,“ pronesl zamyšleně Archú. „Připadá mi proto zvláštní, že by si ti lapkové měli vybrat za cíl loupeže právě hosty tohoto domu.“

„Loupeže?“ pozvedla Fidelma mírně obočí. „Dělalo to na mě dojem, že se to tu snaží spíše podpálit, než že by chtěli někoho oloupit.“

Eadulf pomalu přikývl.

„To je pravda. Mohli se sem prostě potichu přikrást a vrazit dovnitř, pokud by měli za cíl všechny uvnitř obrat o majetek.“

„Možná jen náhodou projížděli kolem a chopili se příležitosti, když se jim naskytla, aniž si to dopředu nějak plánovali a rozmýšleli,“ navrhl Bressal další možnost, ale jeho hlas postrádal přesvědčivost.

Eadulf rozhodně zavrtěl hlavou.

„Že projížděli kolem? Sám jsi říkal, že je tato cesta jen velice málo používaná a dá se po ní dojet jen do Araglinu a zpět.“

Bressal si povzdychl.

„Můj hostinec ale lapkové ještě nikdy nepřepadli.“

„Máš nějaké nepřátele, Bressale?“ vyptával se ho Eadulf. „Nenapadá tě někdo, kdo by si mohl přát, abys byl ze svého podniku nucen odejít?“

„Nikdo,“ odvětil Bressal s přesvědčením. „Zničení mého hostince by nikomu nikterak neprospělo. Sloužím tu celý svůj život.“

„Pak tedy...“ začal Eadulf váhavě, ale Fidelma ho ostře přerušila.

„Zřejmě tedy šlo jen o tlupu nějakých pobertů, kteří se zaměřují na snadné cíle. Snad se ale nyní alespoň na čas poučili.“

Eadulf chtěl podle všeho ještě něco říct, ale když si všiml Fidelmina varovného pohledu, raději zase ústa zavřel.

„Měl jsem veliké štěstí, že jste tu zrovna byli,“ pokýval hlavou Bressal a jejich nenápadné výměny si nepovšiml. „Sám bych byl nedokázal ten útok odrazit.“

„Inu, a nyní bychom měli posnídat a vyrazit zase na cestu,“ uzavřela rozhovor Fidelma, neboť si uvědomila, že čas kvačí a oni mají před sebou další úkol.

Po snídani jim Archú sdělil, že se s nimi se Scoth zde rozloučí. K jeho usedlosti se odsud dalo dostat, aniž by musel nejprve k araglinské tvrzi. Navíc se oba mladí lidé nabídli, že zůstanou ještě hodinu dvě u Bressala, pomohou mu v domě uklidit a opravit došky na střeše, a Fidelma s Eadulfem už mezitím mohou pokračovat dál do Araglinu.

Bressal pak přišel s návrhem, aby si Fidelma a Eadulf nechali zbraně, které si od něho prve půjčili.

„Jak jste sami viděli, já to se zbraněmi stejně neumím. A podle toho, co jste mi říkali, odjela ta banda směrem k Araglinu a jistě byste si nepřáli na ně někde po cestě narazit neozbrojení.“

Eadulf se už už chystal zbraně přijmout, ale Fidelma zavrtěla hlavou a vtiskla je Bressalovi zpátky do rukou.

„Nežijeme podle meče. Podle svatého Matouše řekl Ježíš Petrovi, že všichni, kdo jdou cestou meče, mečem také zajdou. Věřím, že je lepší vyjít do světa beze zbraně.“

Bressal se zakabonil. „Lepší je vyrazit do světa připravený bránit se těm, kteří podle meče žijí.“

Teprve když po cestě do Araglinu kus ujeli, zeptal se konečně Eadulf Fidelmy, proč ho prve tak nenápadně zarazila, když se chystal vyslovit podezření ohledně původu těch útočníků.

„Proč jsi nechtěla, abych nahlas řekl, co si myslím a co je poměrně pravděpodobný závěr?“

„Že ti takzvaní lupiči nejspíše pocházejí ze samotného Araglinu?“

„Máš v podezření Muadnata, že je to tak?“ řekl a přikyvoval na souhlas.

Fidelma ovšem tuto domněnku popřela.

„Nemám žádný důvod ho podezřívat. A kdybychom to nadnesli, zbytečně bychom vyplašili Archúa se Scoth. Je přece celá řada dalších možností. Třeba nám Bressal neříkal pravdu, když tvrdil, že neví o žádných svých nepřátelích. Anebo šlo skutečně jen o náhodný útok hrstky tupých lapků. Nebo to přepadení možná nějak souvisí s Eberovou smrtí.“

Eadulf sice na žádnou z těchto variant nepomyslel, ale ani tak se netvářil zrovna přesvědčeně.

„Chceš tím říct, že někdo, kdo byl nějak zapojený do Eberovy vraždy, se teď pokouší zabránit tvému vyšetřování?“ zeptal se pochybovačně.

„Říkám jen tolik, že je potřeba brát v potaz i jiné možnosti, než o kterých hovoříš ty, Eadulfe. Netvrdím ale, že znám na tu otázku odpověď. Musíme být obezřetní – dělat ukvapené závěry bez dostatku důkazů se nevyplácí.“

•• KAPITOLA ČTVRTÁ ••

Ráno bylo teplé a slunečné a Fidelma s Eadulfem kráčeli poklidně lesní cestou, která se zařezávala mezi hustě rostoucí stromy, až se nakonec vynořili na úbočí kopce, z něhož byl překrásný výhled na údolí ležící pod nimi; mělo asi míli na šířku a v nejnižším místě se jím klikatila stříbrná řeka. Ačkoliv tu a tam rostly malé ostrůvky stromů, bylo zřejmé, že údolí už je dlouho obděláváno rukou člověka, neboť lesní porost, který jinde obkružoval holé vrcholky hor, byl v těchto místech daleko vykácen a úhledná políčka a pastviny pro dobytek odděloval od hustých stromů pás právě žlutě rozkvétajících hlodášových keřů.

Stužka řeky se zařezávala do sytě zelené pastviny na dně údolí. Ve Fidelmě se při pohledu na tu krásu až zarazil dech. V dálce rozeznávala na úbočí nad údolím skupinu rudohnědých teček, a když lépe zaostřila, viděla, že je to majestátní jelen s mohutným parožím, který dohlíží na stádo laní, z nichž některé měly u nohou koloušky, drobná hnědá tělíčka s bílými skvrnami. Po celém údolí byla tu a tam roztroušena stádečka krav, pomalu postupující pastvinami kolem políček obestavěných kamennými zídkami. Krajina se zdála překypovat hojností a lákala návštěvníky dál. Na první pohled bylo vidět, že je zde velice úrodná půda a řeka dozajista oplývala množstvím lososů a pstruhů.

Eadulf se předklonil v sedle a uznale se na výjev před sebou zadíval.

„Ten Araglin vypadá jako skutečný ráj na zemi,“ promluvil polohlasem.

Fidelma se trochu pokřiveně pousmála.

„A přitom v tom ráji žije had,“ připomněla mu.

„Nebyla snad právě hojnost tohoto kraje motivem k vraždě? Náčelník, který rozhoduje o takovém bohatství, musí být jistě mnohým trnem v oku,“ poznamenal Eadulf.

Fidelma se nesouhlasně zamračila.

„Už bys snad měl dobře vědět, jak to v naší společnosti chodí. Když zemře klanový vůdce, musí se sejít derbhfine z jeho rodiny, aby veřejně ustanovila jeho tánaista, následníka, novým náčelníkem a aby mu zvolila nového nástupce. Z vraždy vládce by tedy měl prospěch jen jeho následník, který by se ovšem také stal prvním podezřelým. Ne, to se stává jen velice vzácně, že někoho zabijí kvůli jeho postavení.“

„Říkáš derbhfine?“ zopakoval po ní Eadulf. „Teď si nevzpomínám, co to přesně obnáší.“

„Je to rada tří generací z rodiny náčelníka, která zvolí někoho ze svých řad jako dalšího nástupce a potvrdí nového vládce do úřadu.“

„A nebylo by snadnější, kdyby se jednoduše řeklo, že vládu převezme nejstarší mužský dědic?“

„Mně je známo, jak se otázky následnictví řeší u vás, Sasů. V Irsku ale raději zvolíme za vůdce člověka, který se pro tu roli nejlépe hodí, nežli někoho slabomyslného jen proto, že je to náhodou nejstarší syn svého otce,“ prohlásila Fidelma zapáleně.

Pak se zadívala přes údolí a ukázala rukou.

„To musí být tvrz zdejšího náčelníka.“

Eadulf věděl, že se zde sídlu kmenového vůdce říká tvrz, ale ta skupina budov v dálce, z nichž některé byly téměř skryté za několika vysokými buky s jasně zelenými listy a pár kvetoucími tisy, by se jako pevnost dala popsat jen stěží. Domů tam ovšem stálo poměrně velké množství, tvořily v podstatě vesnici. Eadulf už se při svých cestách po pěti královstvích Irska setkal s mnoha mocnými kmenovými vůdci, kteří žili v kamenných pevnostech, ale zdálo se, že v této osadě jsou jen dřevěné zemědělské domky a chalupy. Když se zadíval pozorněji, rozeznal mezi nimi sem tam nějakou kamennou budovu, z nichž jedna byla dozajista kostel Cill Uird. Nedaleko kaple zahlédl také velkou okrouhlou stavbu z kamenů, o níž předpokládal, že to nejspíše bude náčelníkova sněmovní hala.

Ve tváři se mu ale zřejmě zračilo překvapení, protože Fidelma mu začala vzápětí vysvětlovat: „Toto je kraj rolníků. Araglinský lid má na ochranu hlavně hory kolem sebe. Je to malý a uzavřený klan, který žádné ze svých sousedů neohrožuje a na oplátku se ani místní nikdy zřejmě nemuseli bránit a stavět si opevnění proti nepřátelům. Ať tak či tak, ze zdvořilosti se obydlí každého náčelníka nazývá tvrzí.“

Pobídla svého koně a vyrazila po úbočí kopce dolů do údolí směrem ke klikatící se řece v dálce a tvrzi araglinského náčelníka.

Pěšina vedla otevřenou krajinou ve svahu pod lesem. Vedle cesty stál mohutný irský kříž vytesaný z žuly. Tyčil se do výše snad osmnácti stop. Eadulf u něho na koni zastavil a obdivně k němu vzhlédl.

„V životě jsem nic podobného neviděl,“ prohlásil s úctou tak zbožnou, že po něm Fidelma pobaveně střelila pohledem.

Byla ovšem pravda, že takto nádherně tesaných křížů v celém království mnoho nebylo. V šedé žule byly rukou kameníka zachyceny výjevy z evangelií, zvýrazněné jasnými barvami. Eadulf rozeznal scény pádu člověka, Mojžíše, jak udeřil do skály, poslední soud, ukřižování a jiné příběhy. Vrchní část kříže byla vytesaná do podoby kostelíku se šindelovou střechou, který měl ve štítu vyryté zdobné ornamenty. Pod nimi stála následující slova: Oroit do Eoghan lasdernad inn Chros – modlitba za Eoghana, který ten kříž vytesal.

„Je to nečekaně krásný hraniční kámen, uvážíme-li, jak je zdejší společenství malé,“ poznamenal Eadulf.

„Je malé, ale bohaté,“ opravila ho Fidelma suše, pobídla koně a vyjela dál po cestě vinoucí se z kopce.

Bylo už poledne, když konečně dorazili k tvrzi. Když projížděli kolem malého pasáčka krav, chlapec se zastavil a zvědavě na ně zíral s otevřenými ústy. Nějaký muž, jenž právě vehementně vykopával divokou řeřichu, která mu zaplevelila pole, na okamžik ustal v práci, opřel se o motyku a sledoval je, když ho míjeli. Na rozdíl od chlapce je ovšem alespoň přívětivě pozdravil a Fidelma mu oplatila stejně. Z budov před nimi se rozlehl štěkot a vzápětí se k nim rozběhlo několik psů, kteří po nich začali ňafat, ale nikoliv nepřátelsky.

Přes rychle se ženoucí řeku se na druhý břeh k pevnosti klenul bytelný most z dubového dřeva. Když se teď přiblížili k tvrzi, Eadulf si povšiml, že mezi říčním břehem a budovami musel kdysi být velký násep zeminy, který vísku obkružoval, ačkoliv nyní už byl značně zarostlý travou a křovisky a téměř splýval se sytě zelenými políčky kolem. V dolíku pod náspem se popásalo několik ovcí. Bylo vidět, že budovy byly kdysi, hodně dávno, skutečně opevněné. Teď byly ovšem obklopené jen proutěným plotem spleteným z lískových větví, který snad poslouží proti toulavým vlkům a divokým prasatům, pomyslel si Eadulf, ale proti lidským útočníkům by moc platný nebyl. V plotě byla velká brána, která byla dokořán otevřená.

Kopyta jejich koní dutě duněla na prknech mostu, po němž právě jeli přes řeku. Na druhé straně je cesta vedla do kopce k bráně.

Ve vchodu se v tu chvíli kdosi objevil; do cesty se jim postavil postarší, ale stále velice svalnatý muž s mečem a štítem a pečlivě zastřiženým černým plnovousem prokvetlým stříbrem, který si je měřil zkoumavýma přivřenýma očima, z nichž se ovšem nedalo vyčíst nepřátelství.

„Přicházíte-li v míru, pak vás v tomto místě čeká vlídné přijetí,“ pozdravil je zažitou formulí.

„Neseme s sebou Boží požehnání,“ odvětila Fidelma. „Je toto tvrz pána Araglinu?“

„Je to tak.“

„Pak bychom se rádi setkali se zdejším náčelníkem.“

„Eber je mrtev,“ pronesl muž hlasem bez výrazu.

„To už se k nám doneslo. Rádi bychom ale hovořili s jeho nástupcem, tánaistem.“

Bojovník se na okamžik zarazil, potom řekl: „Následujte mě. Zdejší tánaiste se právě zdržuje ve sněmovní hale.“

Otočil se a zamířil přímo k velké okrouhlé stavbě z kamene; Fidelma s Eadulfem projeli branou a drželi se mu v patách. Vchod do budovy se nalézal přímo proti otevřeným vratům do osady a jistě tam byl umístěn záměrně. Žádný návštěvník tvrze nemohl poradní sál minout. Hala byla bezpochyby vystavěna proto, aby na příchozí učinila co nejmocnější dojem. A snad aby se jí dodalo ještě více na důležitosti, stál po jedné straně hlavního vchodu do sálu zbytek kmene, který musel dříve patřit obrovskému dubu. Nyní se pařez tyčil do výšky dvanácti stop a jeho vrchol tvořil složitě vyřezávaný kříž. I Eadulf se už o zvyklostech zdejší společnosti dozvěděl dost, aby pochopil, že má před sebou prastarý rodový znak zdejšího klanu, crann betha neboli strom života, který symbolizoval duševní i materiální blahobyt místního lidu. Slyšel o případech, kdy se dva klany znepřátelily a jeden z nich podnikl nájezd do nepřátelské osady a buď podťal, nebo spálil posvátný strom svého soka. To byla pro napadeného ta nejhorší potupa, která podkopávala morálku celého klanu, a útočník pak mohl směle prohlašovat, že zvítězil.

Nedaleko před sebou uviděli Fidelma s Eadulfem sloup na uvazování koní, a tak sklouzli ze sedla a přivázali tam své oře za uzdu. Několik osob v tvrzi se zarazilo v práci či pochůzce a oba cizí duchovní si bez zastírání zvědavě měřily.

„V Araglinu nemíváme mnoho návštěvníků zdaleka,“ poznamenal bojovník, jako by cítil potřebu vysvětlit chování svých bližních. „Jsme prosté společenství, staráme se o půdu a těžkosti vnějšího světa k nám dolehnou jen málokdy.“

Fidelma usoudila, že na to není zapotřebí odpovědi.

Komplex budov vypovídal o bohatství. Domy stály ve velkém půlkruhu za kamenným poradním sálem. Stály zde stáje a stodoly, mlýn a holubník. Po obvodu vzadu se pak táhl pás menších dřevěných chalup a obytných domků, které tvořily středně velkou vesnici. Mimo ně tam bylo ještě obydlí náčelníka a jeho blízkých. Fidelma odhadla, že v araglinské tvrzi bude bydlet přinejmenším tucet rodin. Nejkrásnější ze všech staveb byl bezpochyby nasucho zděný kamenný kostelík půvabného tvaru. To musí být jistě kostel otce Gormána zvaný Cill Uird, Kaple obřadů, pomyslela si Fidelma.

Postarší válečník přistoupil ke dveřím z dubového dřeva vedoucím do haly. Z výklenku vedle dveří vzal dřevěnou palici a zabušil do dřevěné tabulky. Vydalo to hlasitý dutý zvuk. Bylo zvykem, že náčelníci měli u vchodu bas-chrann, ruční dřevo, na které měli návštěvníci zaklepat, nežli budou uvedeni dál. Pak bojovník zmizel uvnitř a zavřel za sebou.

Eadulf pohlédl na Fidelmu.

„Domníval jsem se, že takovéto ceremonie se odehrávají jen v domech velkých a mocných náčelníků,“ pronesl polohlasem.

„Každý náčelník si připadá velký a mocný,“ odpověděla Fidelma zadumaně.

Vtom už se dveře zase otevřely a bojovník jim pokynul, aby ho následovali. Ocitli se v místnosti velice impozantních rozměrů, obložené naleštěnými deskami z borového a dubového dřeva. Na obkladech visely bronzové štíty vycíděné do vysokého lesku, některé z nich složitě zdobené smaltováním. Tu a tam byly rozvěšeny barevné gobelíny. Podlahu tvořila dubová prkna, tmavá a očividně stará. Na zemi stálo několik stolů a lavic. U jedné stěny bylo nízké pódium, asi stopu vysoké, na němž uviděli překrásně vyřezávané dubové křeslo, částečně zahalené zvířecími kožešinami. Dřevo bylo vykládané leštěným bronzem a na několika místech i stříbrem.

Ačkoliv venku byl jasný den, ve velkém sále nebyla žádná okna a jediné světlo zde poskytovalo několik olejových lamp zavěšených na dřevěných trámech, v jejichž třepotavém světle po místnosti létaly a tančily stíny. Tento dojem ještě podtrhoval praskající oheň rozdělaný v krbu po straně sálu.

Bojovník je vyzval, aby počkali, a pak sám zamířil kamsi postranním vchodem a nechal je uvnitř samotné.

Stáli tam v tichosti a pozorně se rozhlíželi po nádherně zařízené hale. Pokud měla ta místnost návštěvníka ohromit, u Eadulfa rozhodně účel splnila. I Fidelma musela v duchu uznat, že takovýto prostor by se mohl směle měřit s komnatami královského paláce jejího bratra v Cashelu. Uběhlo sotva pár chvil, když vtom se zpoza jedné tapisérie, sloužící jako závěs za pódiem, vynořila čísi pružná a štíhlá postava, která se zastavila před vyřezávaným vyvýšeným křeslem. V panujícím přítmí Fidelma viděla, že jde o mladou ženu, sotva starší devatenácti let. Měla dlouhé kadeře barvy obilí a světle modré oči. Nemohlo být sporu o tom, že je velice půvabná. Z jejích rysů ovšem čišela příkrost a i blankyt očí se zdál vysílat chlad a Fidelma se v její přítomnosti necítila příjemně. Rty měla dívka dosti úzké a z celkového jejího vzezření se zdálo plynout, že jde o osobu tvrdou a neoblomnou. K tomuto závěru Fidelma došla po jednom rychlém pohledu.

Povšimla si, že mladá žena má na sobě šat z modrého hedvábí a vlněný šál obarvený do stejného odstínu, připevněný složitě zdobenou zlatou broží. Ruce měla klidně složené před tělem a měřila si nově příchozí zkoumavým pohledem.

„Jsem Crón, tánaiste Araglinu. Sdělili mi, že si se mnou přejete mluvit.“

Ačkoliv měla vysoký modulovaný hlas, zněl nepřívětivě.

Fidelma se pokoušela zastřít překvapení nad tím, že osoba tak mladá mohla být zvolena za následnici klanového vůdce. Venkovská společenství byla většinou poněkud zpátečnická, pokud se týkalo volby náčelníka, který jim měl vládnout.

„Pokud se nemýlím, je můj příjezd očekáván,“ promluvila Fidelma formálně.

Výraz světlovlasé dívky zůstal beze změny.

„Proč bych měla očekávat příjezd dvou duchovních?“ otázala se. „V otázkách víry plní veškeré naše potřeby otec Gormán.“

Fidelma nenápadně potlačila tichý netrpělivý povzdech.

„Jsem dálaigh soudního dvora a byla jsem požádána, abych se sem vypravila a vyšetřila smrt Ebera, vašeho bývalého náčelníka.“

Crón se ve tváři na okamžik mihlo překvapení, ale pak se ihned ovládla a její tvář se opět stala maskou bez výrazu.

„Eber byl můj otec,“ pronesla tiše, což se dalo považovat za jediný projev citu. „Byl zavražděn. Aniž bych k tomu dala souhlas, má matka vyslala do Cashelu jezdce, který měl požádat o službu dálaigh. Jsem schopná ten případ prošetřit sama. Vůbec jsem ovšem neočekávala, že mi sem cashelský král pošle někoho tak mladého a podle všeho nezkušeného, kdo nemá ani potuchu o světě mimo klášterní zdi.“

Bratr Eadulf stojící těsně za Fidelmou viděl, jak ztuhla v ramenou, a sám celý zdřevěněl. Čekal, kdy přijde nevyhnutelný výbuch Fidelmina hněvu. Místo toho ale promluvila klidným hlasem, možná až příliš klidným.

„Cashelský král, můj bratr Colgú...“ Fidelma se odmlčela, aby její slova měla čas patřičně zapůsobit, „nuže, můj bratr mne požádal, abych se sem vypravila a osobně se toho případu ujala. A nemáš důvod se obávat nedostatku mých zkušeností. Jsem vyškolena až do hodnosti anruth. Dovoluji si odhadnout, že mé roky i zkušenosti předčí tvé, vládkyně Araglinu.“

Hodnost anruth byla druhá nejvyšší, kterou jak světské, tak církevní školy v Irsku vůbec udělovaly.

Rozhostilo se ticho, v němž se obě ženy navzájem měřily, chladné modré oči se upřeně dívaly do jiskrných zelených, ale ani v jedné tváři se nepohnul byť jen sval. Za neproniknutelnými maskami se ovšem obě mladé ženy pokoušely rychle odhadnout slabé a silné stránky té druhé.

„Ach tak,“ promluvila Crón pomalu, vyslovila ty dvě slabiky velice významně. Potom se ovšem opět vrátila ke svému příkrému vyjadřování. „A jak se jmenuješ, Colgúova sestro?“

„Jsem Fidelma.“

Chladný pohled světlovlasé dívky se v tu chvíli tázavě stočil k Eadulfovi.

„A tento bratr je podle všeho v naší zemi cizincem.“

„To je bratr Eadulf,“ představila ho Fidelma.

„Sas?“ zeptala se Crón udiveně.

„Bratr Eadulf je vyslancem arcibiskupa z Canterbury u dvora mého bratra v Cashelu. Studoval na našich školách a zná tuto zemi velice dobře. Vyjádřil ovšem přání přesvědčit se na vlastní oči, jak probíhá práce vyšetřovatele a soudce.“

To sice nebyla tak docela pravda, ale Crón se s tím musela spokojit.

Náčelnice sjela Eadulfa kyselým pohledem, sklonila hlavu k pozdravu, ovšem jen v předstírané zdvořilosti, a potom se obrátila zpět k Fidelmě. Nevyzvala je, aby se posadili, a ani ona sama to zřejmě neměla v úmyslu.

„Inu, jde o velice prostý případ. Jako tánaiste bych se s ním byla vypořádala sama. Můj otec byl ubodán k smrti. Vrah, Móen, byl přistižen přímo nad jeho tělem, v ruce ještě držel dýku, a jeho ruce i šatstvo byly zbroceny krví mého otce.“

„Doslechla jsem se, že zároveň bylo nalezeno ještě další mrtvé tělo?“

„Ano. Šlo o mou tetu Teafu. Tu ovšem objevili až o něco později. I ji ubodali k smrti. Móen žil u ní v domě, vychovala ho.“

„Ach tak. Budu si potřebovat shromáždit základní fakta. Nejprve bys ale snad mohla někomu nařídit, aby nás odvedl do ubytovny pro hosty a ukázal nám, kde se můžeme po cestě omýt. Také bychom uvítali něco k snědku, neboť je už po poledni. Až se osvěžíme a nasytíme, zahájila bych výslech osob, které jsou do toho případu nějak zapojeny.“

Crón se ve tváři objevil ruměnec nad tím, že jí někdo připomíná povinnosti hostitelky, a kdyby Fidelma nebyla osoba tak vysoce postavená, považovalo by se to za urážku. V chladných modrých očích se mihl záblesk nenávisti a Eadulf získal na okamžik dojem, že jim mladá araglinská vládkyně odmítne vyjít vstříc. Nakonec ale jen pokrčila rameny a otočila se k malému postrannímu stolku, na němž ležel stříbrný zvonek. Zvedla ho a hlasitě zacinkala.

Na chvíli se rozhostilo nepříjemné ticho, ale nakonec postranním vchodem vešla do sálu starší žena, mírně shrbená a s šedivějícími vlasy, které dříve bývaly světlé. Měla vyzáblou tvář s nažloutlou pokožkou, na níž bylo vidět, že strávila většinu času na čerstvém povětří. Oči byly bledé a podezřívavé. Střílely hned na tu, hned na onu stranu jako pohled vyplašené kočky. Navzdory pokročilému věku působila dotyčná dojmem síly, byla to žena přivyklá těžké práci na poli a v hospodářství. Široké dlaně byly plné mozolů, které vypovídaly o celoživotní dřině. S úzkostí přistoupila ke Crón a sklonila hlavu.

„Dignait, dohlédni prosím na potřeby našich... hostů. Sestra Fidelma sem přijela, aby vyšetřila smrt mého otce. Budou potřebovat ubytování, vodu k očistě a oběd.“

Stará žena se podívala na Fidelmu a Eadulfa. Fidelmě se na zlomek vteřiny zdálo, že v jejích očích zahlédla strach a zděšení. Potom ale pohled sklopila a pocit byl ten tam.

„Kdybyste mě laskavě následovali...?“ vyzvala je Dignait dutým hlasem.

Crón se otočila a téměř neznatelně si odfrkla.

„Až budete připraveni,“ zavolala na ně přes rameno, zatímco kráčela zpět k závěsu za křeslem svého úřadu, „vyložím vám dopodrobna, jak se to celé seběhlo.“

Dignait je vyvedla malými postranními dveřmi ze sálu na dvůr, odkud zamířila k ubytovně pro hosty. Byla to prostá přízemní budova ze dřeva vystavěná hned za sněmovní halou a tvořila ji jedna velká místnost rozdělená do několika kójí jednoduchými deskami z hladkého borového dřeva. V každé kóji byl na zemi slamník, opracované hladké polínko coby podhlavník, lněné prostěradlo a vlněná deka na přikrytí. Dignait se ujistila, že mají dostatečné pohodlí, a potom jim ještě ukázala volný prostor před lůžky, kde byl stůl a kolem něho několik lavic. Tam hosté jedli a mohli společně trávit čas. V téže části byl i krb, ale oheň v něm teď nehořel. Dignait se o tom zmínila, ale Fidelma ji ujistila, že počasí je natolik teplé, že nebude potřeba oheň rozdělávat.

Umývárna a toaleta se nacházely za druhými dveřmi v zadní části budovy. Vchod do nich byl označen malým kovovým křížem. Fidelma usoudila, že to zřejmě bude práce otce Gormána, neboť někteří řeholníci začali toaletu nazývat fialtech, dům za závěsem, což bylo jméno přicházející z Říma. Tam se totiž věřilo, že na toaletě sídlí ďábel, a tak si věřící přivykli pokřižovat se, nežli vstoupí dovnitř.

Když Fidelma Dignait připomněla, že bude také třeba postarat se jim o koně, správcová ji ujistila, že řekne Menmovi, který měl na starosti stáje, aby zvířata vyhřebelcoval a nakrmil.

Fidelma poté vyjádřila spokojenost s ubytováním, ale když se Dignait chystala odejít, zavolala ji ještě na okamžik zpět. Dignait se zastavila s očividnou neochotou.

„Jistě už tu sloužíš celou řadu let,“ zahájila Fidelma rozhovor.

Ve tváři staré ženy se objevila ještě silnější podezřívavost. Oči měla stále sklopené k zemi, ale alespoň neodmítla odpovědět.

„Sloužím rodině araglinského náčelníka něco málo přes dvacet let,“ odvětila škrobeně. „Přišla jsem sem původně jako komorná Cróniny matky.“

„A znáš Móena? Toho člověka, který byl obviněn z Eberovy vraždy?“

Fidelmě se zdálo, že opět na okamžik zahlédla v ženině výrazu stín strachu.

„V araglinské tvrzi znají Móena všichni,“ prohlásila pak. „Kdo by jej také neznal? Žije tu jen tucet rodin a většina jich je tak či onak spřízněných.“

„A je i Móen se všemi příbuzný?“

Stará služebná se viditelně otřásla a rychle poklekla na jedno koleno.

„To tedy není! Je to nalezenec. Kdo ví, z čího lůna vyklouzl a čí semeno zaselo to jedovaté sémě? Paní Teafa, mír její pomýlené duši, jej nalezla jako nemluvně. Byl to den jejího neštěstí.“

„A je známo, proč onen Móen Teafu zabil, a také náčelníka Ebera?“

„To přece musí vědět jen Bůh, nemyslíš, sestro? A kdybys mě teď omluvila...“ Prudce se otočila k východu. „Ještě toho mám hodně na starosti. Zatímco se budeš mýt, musím dát Menmovi pokyn ohledně vašich koní a dohlédnout, aby vám připravili jídlo.“

Když stařena odspěchala, Fidelma zůstala ještě několik vteřin bez pohnutí stát a zírala na dveře, které za sebou Dignait zavřela.

Eadulf se na ni zpytavě zadíval.

„Co ti dělá starost, Fidelmo?“

Fidelma se pomalu posadila a tvářila se zadumaně.

„Snad o nic nejde. Ale mám neodbytný pocit, že ta služebná Dignait se čehosi obává.“

•• KAPITOLA PÁTÁ ••

Když ze sebe smyli prach z ranní cesty a poobědvali, zamířili společně zpět do poradní síně. Zastihli zde Crón, která o jejich návratu mezitím byla zpravena a už je očekávala. Usadila se do vládcovského křesla a nechala připravit několik sedadel natočených směrem k vyvýšenému stupínku.

Crón se neochotně zvedla, když Fidelma s Eadulfem vstoupili. Učinila to jako nedobrovolný projev úcty vzhledem k faktu, že Fidelma byla sestrou cashelského krále.

„Už jste se občerstvili?“ otázala se jich a pokynula jim ke křeslům připraveným dole.

„Ano,“ odvětila Fidelma a usadila se. Cítila se poněkud podrážděná, neboť jí nevyhovovala pozice, z níž musela ke Crón v křesle vzhlížet. Jelikož byla Fidelma dálaigh vzdělaná až na úroveň anruth, měla právo hovořit i s králi jako se sobě rovnými, nemluvě o náčelnících menších klanů. Dokonce i ve společnosti Nejvyššího krále v Taře směla usednout s ním ve stejné výši, pokud k tomu byla vyzvána, a měla dovoleno volně hovořit. Fidelma úzkostlivě dbala na dodržování těchto zásad etikety, ale pouze v případech, kdy se někdo holedbal vlastním postavením, aniž bral ohled na její hodnost. V současné chvíli ovšem neměla možnost náležité zacházení se svou osobou prosadit, aniž by to vyznělo jako nepřátelský útok, a protože v tomto okamžiku jí šlo především o obeznámení se s fakty svěřeného případu, dočasně se s danou situací smířila.

Eadulf následoval jejího příkladu, posadil se do vedlejšího křesla a zvedl k mladé klanové následnici zvědavý pohled.

„Teď bychom si rádi vyslechli všechna fakta, která jsou ti podle tvého nejlepšího vědomí známa ohledně vraždy tvého otce, náčelníka Ebera,“ řekla Fidelma a opřela se v křesle.

Crón chvíli poposedávala, pak se mírně předklonila, složila ruce do klína a zadívala se kamsi do prázdna zhruba do míst mezi Fidelmou a Eadulfem.

„Ten případ je velice prostý,“ promluvila nakonec tónem, který naznačoval, že ji ta záležitost unavuje. „Mého otce zabil Móen.“

„Tys toho činu byla svědkem?“ otázala se jí Fidelma ostře, když pochopila, že Crón nemá v úmyslu své tvrzení dále rozvádět.

Crón se zatvářila popuzeně a probodla Fidelmu pod sebou očima.

„Jistěže ne. Tys ale chtěla znát fakta a já jsem ti je sdělila.“

Fidelma se mírně pousmála, ale veselost v tom výrazu nebyla.

„Myslím, že bude nejlepší, a také to tak bude náležité z hlediska spravedlnosti, když mi vylíčíš, jak se ty události sběhly, ovšem jen z tvého osobního pohledu.“

„Nevím, zda ti správně rozumím.“

Fidelma se ovládla, aby nedala najevo netrpělivost.

„V jakém okamžiku ses dozvěděla, že byl Eber zavražděn?“

„Probudili mě v noci...“

„A před kolika dny to bylo?“

„Před šesti. Bylo to těsně před rozbřeskem, pokud si tedy přeješ, abych byla zcela přesná.“

Fidelma přešla dívčin posměšný tón.

„Je v zájmu všech, aby byl tento případ prošetřen s co největší přesností,“ odvětila pak s mrazivou zdvořilostí. „Pokračuj. Před šesti dny tě před rozbřeskem probudili. Kdo tě vzbudil?“

Crón zamrkala, neboť jí neušla chladná kousavost Fidelmina hlasu. Bylo jí zřejmé, že její protivnice se nenechá jen tak zastrašit. Na okamžik se zarazila, nakonec ale pokrčila rameny, jako by se rozhodla v souboji vůlí pro tu chvíli Fidelmě ustoupit.

„Dobrá tedy. Před šesti dny mě téměř za úsvitu probudili. Přišel ke mně velitel tělesné stráže mého otce Dubán. Našel už totiž...“

„Omez se laskavě jen na popis toho, co přesně ti řekl,“ přerušila ji Fidelma ostrým hlasem.

Crón pokračovala, ale znělo to, jako by odpověď cedila mezi zaťatými zuby. „Oznámil mi, že se Eberovi stalo něco strašného. Řekl, že ho zavraždil Móen.“

„Použil přesně tato slova?“ neovládl se Eadulf, aby se o jejím tvrzení ujistil.

Crón ho sjela zamračeným pohledem a pak se obrátila zpět k Fidelmě, aniž se obtěžovala mu odpovědět.

„Zeptala jsem se ho, co se stalo, a on mi sdělil, že Móen mého otce ubodal k smrti a že ho chytili při činu.“

„Cos udělala pak?“ chtěla vědět Fidelma.

„Vstala jsem a zeptala se Dubána, co s Móenem udělal. Odpověděl, že ho spoutali a odvedli do konírny, kde ho od té chvíle střeží.“

„A pak?“

„Požádala jsem Dubána, aby přivedl Teafu.“

„Teafu? Tvou tetu? Proč jsi chtěla vidět právě ji?“ Fidelma pochopitelně nezapomněla, že jí jak Crón, tak Dignait sdělily, že Teafa Móena vychovala od nemluvněte, ale chtěla si ten případ pozorně projít bod po bodu.

„Sdělili mi, že Móen je celý bez sebe, a Teafa je... byla jediná osoba, která ho dokázala zklidnit.“

„Protože ho vychovala?“ otázala se Fidelma.

„Teafa se o něj starala celý život.“

„A kolik je tomu Móenovi nyní?“ zajímal se Eadulf.

Crón se jeho otázku chystala znovu přejít, jako by ji neslyšela, ale Fidelma zvedla zpytavě obočí.

„To je důležité vědět,“ prohlásila s důrazem.

„Je mu dvacet jedna let.“

„Takže už je to dospělý muž?“ zeptala se Fidelma překvapeně. Podle toho, jak o něm Crón a Dignait hovořily, získala dojem, že je ten dotyčný snad ještě dítě. „Je tedy těžké se s ním rozumně domluvit?“ napadlo ji pak.

„To budeš mít možnost posoudit sama,“ opáčila Crón jízlivě.

Fidelma sklonila hlavu a pro tu chvíli se s její odpovědí spokojila.

„Máš pravdu. Takže jsi dospěla k závěru, že Teafě by se mohlo podařit Móena uklidnit. A co se dělo dál?“

„Dubán nalezl...“ Pak se Crón zarazila a sama svá slova s důrazem přeformulovala. „Dubán se po několika minutách vrátil a sdělil mi, že nalezl Teafino tělo. I ji kdosi ubodal k smrti. Bylo jasné, že Móen nejprve zavraždil ji a potom se vypravil...“

Fidelma pozvedla ruku, aby ji zarazila.

„Soud ohledně toho, co se stalo, nech na mně. Teď pouze vyslovuješ domněnku. Budeme pokračovat, jak předpisuje zákon.“

Crón si podrážděně odfrkla.

„Ta má takzvaná domněnka je správná.“

„To se jistě nakonec dozvíme. Co se dělo, když ses doslechla o Teafině smrti?“

„Šla jsem vzbudit svou matku a říct jí, co se stalo.“

„Svou matku?“ zeptala se Fidelma se zájmem a zaujatě se předklonila. „Eberovu ženu?“

„To už jsem snad řekla.“

„Ale k té události došlo ještě před rozbřeskem. Kde byl tvůj otec nalezen?“

„Ve své ložnici.“

Fidelma položila další logickou otázku.

„Tudíž tvá matka u Ebera tou dobou nebyla?“

„Byla ve své vlastní ložnici.“

„Ach tak,“ vydechla Fidelma tiše. Rozhodla se, že bude lepší se tímto směrem zatím dále nepouštět. „A co se stalo potom?“

Crón pokrčila rameny, téměř jako by jí na tom nezáleželo.

„Už asi nic, co by bylo nějak podstatné. Móen, jak už jsem řekla, je od té doby v bezpečí pod zámkem. Má matka bez mého vědomí vyslala mladého bojovníka jménem Crítán do Cashelu, aby krále zpravil o tom neštěstí. Očividně se domnívala, že je třeba, aby se sem vypravil brehon, který případ vyšetří, než aby se toho chopila její vlastní dcera coby tánaiste. Matka si nepřála, abych se stala následnicí svého otce.“

Fidelma postřehla v dívčině hlase stopu hořkosti.

„Crítán se vrátil před dvěma dny se zprávou, že král sem někoho vyšle. A tak jsme otce pohřbili, jak žádá zvyk, do mohyly náčelníků. I Teafino tělo jsme uložili do země. V souladu se zákonem jsem o tom rozhodla já jako následnice posledního náčelníka. Mohla jsem i vyslovit rozsudek v případě obou vražd, byli bychom si ušetřili všechny tyto těžkosti.“

„V tom se mýlíš, tánaiste,“ pronesla Fidelma tiše, ale s důrazem. „Nestaneš se vládkyní tohoto klanu, dokud se nesejde derbhfine, aby tě v úřadu potvrdila, a k tomu nemůže dojít dříve nežli za dvacet sedm dní od skonu posledního náčelníka. Tudíž je skutečně nutné, aby se za těchto okolností vyšetřování ujal vyškolený brehon.“

Mladá následnice neodpověděla.

„Nuže,“ promluvila Fidelma nakonec do ticha, „fakta, která jsi nám dosud předestřela, se zdají být jasná. Objevil tělo tvého otce osobně Dubán?“

Crón zavrtěla hlavou.

„Ne. Jeho smrtelný výkřik zaslechl Menma, to on vtrhl do otcovy komnaty a zastihl tam Móena při činu.“

„Aha, Menma. A kdo to je, ten Menma?“ zeptala se Fidelma a pokoušela si vzpomenout, kde už to jméno slyšela.

„Je to vrchní štolba otcových,“ začala Crón, ale pak se zarazila a sama se opravila, „vrchní štolba mých stájí.“

V tu chvíli si Fidelma vzpomněla, že to Dignait prve zmínila Menmovo jméno.

„Takže pokud se tebe samotné týče,“ pokračovala Fidelma po chvíli zamyšlení, „je ten případ jednoznačný a prostý? Nic z těch událostí tě nezarazilo nebo ti nepřipadalo podezřelé?“

„Nejde tu o žádnou záhadu. Fakta hovoří jasnou řečí.“

„A jaký důvod podle tebe Móena vedl, aby zabil jak Ebera, tak Teafu?“

Odpověď přišla bez zaváhání.

„Žádný logický důvod neexistuje. Ovšem logika není věc, která by hrála v Móenově světě sebemenší roli.“ Vyřkla to trpkým hlasem.

Fidelma zauvažovala, jak má těm slovům rozumět.

„Pokud je mi známo, Teafa Móena vychovala už od nemluvněte. Jistě jí tedy má být zač vděčný. Zároveň ale tvrdíš, že logiku v jeho činu hledat nelze. Jaký se tedy domníváš, že měl motiv? Je přece vyloučené, že žádný neexistoval?“

„Kdo dokáže říci, co se honí v temné a tupé mysli stvoření, jako je Móen?“ odpověděla jí dívka otázkou.

Fidelma na okamžik zauvažovala, zda má Crón vyzvat, aby jí vysvětlila, proč použila právě tato slova. Došla ale k závěru, že bude lepší nenechat se ovlivňovat cizími názory, nežli si s Móenem bude moct promluvit sama. Ale ještě předtím, než se vypraví za zajatcem, bude nutné vyslechnout jednoho člověka – a sice onoho muže, který Móena přistihl při činu.

„Nyní si promluvím s Menmou,“ prohlásila tedy.

„Mohu ti ušetřit práci,“ ozvala se Crón pichlavě, „neboť jsou mi známy všechny podrobnosti té události – Menma i Dubán mi je poctivě vylíčili.“

Fidelma se lehce pousmála.

„Tímto způsobem dálaigh nepracuje. Je důležité, abych příslušná svědectví vyslechla z úst přímých svědků.“

„Důležité je hlavně, abys vynesla nad Móenem spravedlivý rozsudek a potrestala ho. A abys tak učinila co nejdříve.“

„Tudíž ty ani v nejmenším nepochybuješ, že Móen je za obě vraždy zodpovědný?“

„Pokud Menma tvrdí, že zastihl Móena při činu, pak jeho slovu věřím.“

„O tom také nechci pochybovat,“ přisvědčila Fidelma a povstala. Eadulf následoval jejího příkladu. Potom se Fidelma otočila ke dveřím.

„Co s Móenem hodláš udělat?“ zeptala se jí Crón nedůtklivým hlasem – nebyla totiž zvyklá, aby se někdo v její přítomnosti jen tak zvedl a odešel, aniž mu k tomu dala formální souhlas.

„Udělat?“ zopakovala Fidelma a zadívala se na mladou následnici. „Prozatím nic. Nejprve si musíme promluvit se všemi svědky a poté svolat soudní přelíčení, kde bude mít Móen příležitost se hájit.“

Oba se vzápětí ulekli, neboť po Fidelminých slovech Crón vybuchla nečekaným smíchem. Znělo to poněkud hystericky.

Fidelma počkala, až se dívka uklidní, a potom se jí zeptala: „Mohla bys nám laskavě sdělit, kde toho štolbu Menmu nejspíš zastihneme?“

„V tuto denní dobu ho najdete ve stájích přímo za budovou pro hosty,“ odpověděla jim Crón, ale stále se trochu otřásala smíchem.

Když už byli u východu ze sálu, Crón se konečně utišila a zavolala na ně, aby ještě chvíli posečkali. Zatvářila se vážně.

„Bylo by moudré vynést v tom případu rozsudek co nejdříve. Můj otec byl mezi svým lidem velice oblíben. Byl laskavý a štědrý. V našem klanu je mnoho takových, kteří soudí, že staré zákony o náhradě škody jsou v případě tohoto zločinu nedostatečné a že slova nové víry, která k nám přichází a hovoří o odplatě a trestu, jsou více na místě. Oko za oko, zub za zub, spáleninu za spáleninu. Pokud nad Móenem nevyřkneš rychle soud, může se stát, že se najde dost ochotných rukou, které se vykonání spravedlnosti chopí místo tebe.“

„Spravedlnosti?“ zopakovala Fidelma ledově a bleskurychle se otočila, aby stála mladé tánaiste tváří v tvář. „Ty myslíš davovou odplatu? Jako následnice náčelníka tohoto klanu – za předpokladu, že tě v tom úřadu derbhfine potvrdí – svému lidu ode mne vyřiď následující: jestli na Móena někdo vztáhne ruku, dokud neproběhne slyšení a pachatel nebude podle zákona řádně odsouzen, pak ať se dotyčný připraví na to, že vzápětí přijde u soudu řada na něj. To ti slibuji, a vůbec nebude záležet na tom, jaké zaujímá postavení.“

Crón ztěžka polkla, když se na ni snesl mrazivý hněv řeholní sestry stojící u dveří.

Fidelma opětovala pohled dívčiných nepřátelských modrých očí s naprostým klidem.

„Ještě by mne zajímala jedna věc,“ dodala pak. „Kdo to místnímu lidu kázal o zákonech trestu a odplaty ve jménu víry?“

Mladá tánaiste pozdvihla bojovně bradu.

„Už jsem ti sdělila, že o naše společenství v otázkách víry pečuje jen jediný člověk.“

„Otec Gormán?“ otázal se Eadulf.

„Otec Gormán,“ přisvědčila Crón.

„Dotyčný kněz je podle všeho nedostatečně poučen o filozofii zákonů pěti království,“ poznamenala Fidelma tiše. „Kde bychom tohoto mírumilovného šiřitele víry mohli zastihnout? Bude u sebe v kostelíku?“

„Otec Gormán se vypravil navštívit obyvatele několika vzdálenějších usedlostí. Má se sem do pevnosti vrátit zítra.“

„Budu se tedy těšit na setkání s ním,“ prohlásila Fidelma zlověstně a konečně vyšla ze sněmovního domu.

Brzy poté se ukázalo, že Menma je urostlý chlap s nepěknou tváří a hustým rudým plnovousem. Zastihli ho, jak sedí na pařezu před maštalemi a brousí si o kámen malý nožík. Když se k němu přiblížili, zarazil se a vzhlédl k nim. Měl nápadně úskočný výraz. Pomalu se zvedl na nohy.

Eadulfovi neuniklo, že Fidelma při pohledu na zrzavého muže prudce sykla a překvapeně se na ni podíval. Viděl, že právě pozorně zkoumá prohnanou tvář před sebou. Došli k Menmovi a zastavili se. V tu chvíli k Eadulfovi dolehl silný nechutný zápach. S ošklivostí pohlédl na mužovy nemyté a nečesané vlasy a vous a mírně ukročil stranou, protože se mu zdálo, že vítr žene pach vycházející z toho chlapa přímo k němu.

Menma si trochu nejistě zatahal za rudý plnovous, když stanul před Fidelmou.

„Je ti známo, že jsem advokátkou soudního dvora a že mne cashelský král pověřil, abych vyšetřila Eberovu vraždu?“

Menma pomalu přikývl.

„Už mi to řekli, sestro. Zpráva o tvém příchodu se zde rychle rozkřikla.“

„Doslechla jsem se, že to ty jsi nalezl Eberovo tělo?“

Chlap překvapeně zamrkal.

„Je to tak,“ přitakal po chvíli v zamyšlení.

„A jakou zde v araglinské tvrzi vykonáváš práci?“

„Jsem vrchním štolbou našeho náčelníka.“

„Sloužíš tomuto pánu už dlouho?“

„Crón bude v pořadí čtvrtým vládcem, pro kterého tu práci dělám.“

„Crón že je čtvrtá? Tomu říkám dlouhá služba.“

„Začínal jsem jako mladíček ve stájích Eoghana, jehož život se vzpomíná na velkém irském kříži u cesty nahoře pod horami. Kříž tam stojí jako hraniční kámen území našeho klanu.

„Viděli jsme ho,“ přitakal Eadulf.

„Po něm přišel Eoghanův syn Erc, který padl v bitvě proti kmeni Uí Fidgente,“ pokračoval Menma, jako by ho ani neslyšel. „A teď na onen svět odešel i Eber. Takže nyní budu sloužit jeho dceři Crón.“

Fidelma ještě chvíli počkala, ale Menma už podle všeho skončil. Potlačila povzdech.

„Pověz mi, za jakých to proběhlo okolností, když jsi našel Ebera.“

Poprvé za celou tu dobu se v pohledu bleděmodrých Menmových očích objevila stopa nechápavosti.

„Okolností, paní?“

Fidelma zauvažovala, zda ten člověk není chudý duchem.

„Ano,“ přitakala a snažila se být trpělivá. „Pověz mi, kdy a jak jsi Eberovo tělo nalezl.“

„Kdy?“ Mužova široká tvář se stáhla do soustředěného výrazu. „Bylo to té noci, kdy Ebera zavraždili.“

Bratr Eadulf se pootočil mírně stranou, aby skryl své pobavení.

Fidelma v duchu zaúpěla, neboť pochopila, s jakým člověkem má co do činění. Menma byl skutečně poněkud zaostalý. Ne snad přímo slaboduchý, ale jeho myšlenky se pohybovaly vlekle a těžkopádně. Nebo že by to snad jen předstíral?

„A to bylo kdy, Menmo?“ otázala se vlídně.

„No, to bylo před šesti dny.“

„A v kolik to bylo hodin? V jakou denní dobu jsi Eberovo tělo nalezl?“

„Bylo chvíli před rozbřeskem.“

„A cos dělal v tak časnou hodinu u svého náčelníka v komnatě?“

Menma pozvedl velikou mozolnatou ruku a prohrábl si vlasy.

„Mým úkolem je vypustit každé ráno Eberovy koně na pastvu a dohlédnout na dojení jeho krav. Také musím porážet zvířata, která pak přijdou na náčelníkův stůl. Chvíli předtím jsem vstal a zamířil jsem jako každý den ke stájím. A zrovna když jsem šel kolem Eberových komnat...“

Fidelma se zaujatě předklonila.

„Předpokládám tedy, že cesta od tvé chalupy k maštalím vede kolem domu tvého vládce?“

Menma se na ni překvapeně zadíval, jako by nechápal, proč se na něco takového vůbec ptá.

„To přece ví každý.“

Fidelma se přinutila do úsměvu.

„Budeš se mnou muset mít trpělivost, Menmo, neboť jsem v tomto kraji cizí a tyto věci mi nejsou známy. Mohl bys mi odsud ukázat, kde Eber bydlel?“

„Odsud to vidět není, ale z tamhletoho místa ano.“

Menma pozvedl nožík a ukázal směr čepelí.

„Odveď mě tam.“

Menma bez nadšení vykročil od maštalí, obešel zezadu ubytovnu pro návštěvníky a zamířil podél žulové zdi sněmovního sálu k široké vyšlapané stezce mezi budovami. Eberův příbytek byl dle všeho na opačné straně haly nežli ubytovna. Pak znovu zvedl nožík a naznačil jím směr. Mezi kamennou stěnou sálu a kostelíkem stála řada dřevěných budov, jež ty dvě stavby spojovaly. Menma na jednu z nich ukázal.

„Tam má pokoje Eber. Dá se do nich vejít venkovními dveřmi, které jsem použil já, ale pak je tam ještě jeden vchod, který je zevnitř spojuje s poradní halou.“

„A kde máš chalupu ty?“

Znovu pozvedl nožík a ukázal jím. Fidelma viděla, že jedna z možných cest od Menmova domku ke stájím by skutečně vedla kolem kamenného kostelíku a Eberových komnat. Vlastně ani nečekala, že by Menma neříkal pravdu, ale chtěla si udělat lepší představu o rozložení všech staveb v tvrzi.

„Kdo zde má na starosti dojení?“ zeptala se, zatímco pomalu kráčeli zpět k maštalím.

Zauvažovala, zda si je Eadulf vědom, že je dosti neobvyklé, aby se dojení krav účastnil nějaký muž. Ve většině hospodářství to bylo tak, že se vstávalo za úsvitu a prvním úkolem dne bylo, aby vrchní podkoní vypustil koně na pastvu a ženy se ujaly dojení krav. Bylo tedy poněkud zvláštní, že se od náčelníkova štolby čekalo nejen, že se postará o koně, ale také že bude přítomný dojení.

„Dojení obstarávají vždycky ženské,“ odvětil Menma nevzrušeně.

„Tak proč jsi na ně měl dohlížet?“

„Je to tak teprve posledních pár týdnů,“ zamračil se Menma. „Z našeho údolí se ztratilo několik krav a Eber mě požádal, abych jeho stádo každé ráno zkontroloval.“

„A je zde krádež dobytka neobvyklým jevem? Podařilo se ty zloděje chytit?“

Menma se nad tou otázkou zamyslel a zadumaně se drbal v huňatém vousu.

„Bylo to poprvé, co si kdokoliv dovolil okrást araglinský klan. Žijeme tu v ústraní od zbytku světa. Dubán po těch lidech pátral několik dní, ale nakonec ztratil jejich stopy někde na horských loukách.“

„Jak to?“

„Bylo tam spousta otisků kopyt jiného dobytka.“

Fidelma musela přemáhat podráždění. Tahat z toho člověka slova bylo jako tahat někomu z dásně stoličku. „Pokračuj. Takže bylo krátce před rozbřeskem a tys byl právě na cestě, abys dohlédl na stádo svého náčelníka, a kráčel jsi kolem Eberova domu. Co se dělo pak?“

„Vtom jsem zaslechl zaúpění.“

„Zaúpění?“

„Pomyslel jsem si, že Eber zřejmě onemocněl, a tak jsem na něho zavolal, jestli nepotřebuje pomoct.“

„Co se stalo pak?“

„Nic. Nikdo mi neodpověděl, jenom to sténání pokračovalo.“

„Cos udělal ty?“

„Vešel jsem k němu do domu a našel jsem ho ležet v ložnici.“

„A to úpění vydával Eber?“

„Ne, Móen, jeho vrah.“

„A Eberovo tělo jsi uviděl hned?“

„Zpočátku ne. Nejdřív jsem si všiml Móena, jak klečí u postele a v ruce svírá nůž.“

„Říkals, že to bylo před úsvitem. Musela být tedy tma. Jak je možné, že jsi u Ebera v ložnici viděl?“

„Byla tam rozsvícená lampa. V jejím světle jsem Móena viděl zřetelně. Byl skloněný nad lůžkem. A v ruce měl nůž.“

Menma se odmlčel a při vzpomínce na ten výjev zkřivil znechuceně tvář.

„Ve světle lucerny jsem také uviděl, že nůž má na sobě skvrny. A skvrny byly i na tváři a šatu Móena. Ale teprve když jsem si všiml, že na lůžku je natažené nahé tělo Ebera, pochopil jsem, že je to krev.“

„Řekl ti k tomu Móen něco?“

Menma si odfrkl. „Řekl? Co by tak mohl říkat?“

„Obvinil jsi ho z Eberovy vraždy?“

„Bylo to přece nad slunce jasnější, no ne snad? Vydal jsem se bez prodlení hledat Dubána.“

„A kde jsi ho zastihl?“

„Našel jsem ho ve sněmovním sále. Řekl mi, abych si šel po své práci a dohlédl na koně a dobytek, protože zvířata nemohou čekat, až se člověku zamane se o ně postarat.“

„A Móen zůstal mezitím sám u těla?“

„No jistě.“

„Ty ses nebál, že by mohl utéct?“

Menma se na ni zadíval nechápavě.

„Utéct kam?“

Fidelma pokračovala ve výslechu.

„A co se dělo pak?“

„Zrovna jsem vyváděl koně ven, když do stájí přišli Dubán s Crítánem a vedli s sebou Móena.“

„Crítán? Ach ano, už vím – to je ten bojovník, kterého vyslali do Cashelu?“

„Je to jeden z Dubánových vojáků,“ přikývl Menma.

„A co pak?“

„Odvedli Móena do stáje a Crítán mu tam nasadil okovy. Konírna nám slouží také jako vězení, protože v Araglinu nemáme jiné místo, kde by se dal někdo bezpečně zavřít.“

„A Móen na svou obranu nic neřekl, nepokoušel se svůj čin vysvětlit? Přiznal se vůbec k té vraždě?“

Menma na ni nechápavě vytřeštil oči.

„Co by asi tak mohl říkat? Jak už jsem zmiňoval, všem bylo nad slunce jasnější, co se tam stalo.“

„A jak se tedy ten Móen choval? Vzpěčoval se zatčení?“

„Trochu se bránil a kňoural, když mu Crítán nasazoval železa. A pak šel Dubán probudit Crón, aby jí pověděl, co se stalo.“

„Ach tak. A od té doby, co jste ho uvěznili, už jsi s Móenem ve styku nebyl?“

Menma pokrčil rameny.

„Vídám tu stvůru, když jdu do maštalí. Ale jinak ho má na starosti Crítan. On a Dubán se o něho starají.“

Fidelma zadumaně přikývla.

„Děkuji ti, Menmo. Možná ti později položím ještě pár otázek. Nyní si ale chci promluvit s Dubánem.“

Menma jim pokynul k vratům do stáje, kde uviděli stát postaršího bojovníka, jenž je vítal po jejich příjezdu, zabraného do hovoru s jakýmsi mladším mužem.

„Tam je Dubán s Crítánem.“

Chystal se odejít, ale Fidelma ho zarazila.

„Ještě jednu věc. Vstáváš pokaždé před rozbřeskem, aby ses postaral o dobytek?“

„Každý den. Většina místních vstává za úsvitu.“

„A vstával jsi kvůli stádu před rozedněním i dnes?“

Menma se zamračil.

„Dnes?“

Fidelma stěží potlačovala svou popuzenost.

„Vypouštěl jsi koně na pastvu i dnes ráno?“ zopakovala otázku ostře.

„Už jsem ti řekl, že se o ně musím postarat každý den ráno, ještě než vyjde slunce.“

„A kdy sis šel včera v noci lehnout?“

Menma svraštil čelo, jako kdyby se usilovně pokoušel si vzpomenout.

„Myslím, že dost pozdě.“

„Myslíš?“

„Pil jsem dlouho do noci.“

„A byl s tebou někdo?“

Hřmotný muž zavrtěl hlavou.

Když konečně odešel, všimla si Fidelma, že Eadulf se na ni upřeně dívá a tváří se poněkud zmateně.

„Co má Menmovo počínání z dnešního rána společného s vraždami spáchanými minulý týden?“ zeptal se jí.

„Tys ho nepoznal?“ otázala se ho Fidelma.

Eadulf se zamračil.

„Nepoznal koho? Menmu?“

„No jistě!“ odsekla Fidelma, kterou popudila Eadulfova nedovtipnost.

„Ne, nepoznal. Měl jsem snad?“

„Vím s určitostí, že je to jeden z těch mužů, kteří dnes před svítáním napadli Bressalův hostinec.“

Eadulf na ni vytřeštil oči. Skoro se mu chtělo zeptat: „A jsi si tím jistá?“, ale bylo mu jasné, že by tím na sebe jen přivolal nějakou hněvivou poznámku. Neříkala by, že to ví s jistotou, kdyby to tak nebylo.

„Pak ale lhal.“

„Přesně tak. Přísahala bych, že je to tentýž člověk. Určitě si vzpomínáš, že ti jezdci nás v jednu chvíli míjeli velice těsně. Povšimla jsem si dobře obzvláště jednoho z nich, muže s nepříjemným vzhledem a hustým rudým plnovousem. On nás ale v lese neviděl, takže mě nyní nemohl poznat. Byl to bez sebemenší pochybnosti Menma.“

„To ale není jediná záhada, kterou máme před sebou. Proč všichni s rozhodností tvrdí, že vrahem je Móen, ale nikdo se nesnaží zjistit, proč zabil Ebera a svou opatrovnici Teafu?“

Fidelma s pochvalným pohledem přikývla, ten postřeh byl naprosto správný.

„Tak se nyní pojďme přesvědčit, zda se Móenovo líčení událostí oné noci bude shodovat s Menmovými slovy.“

Došli ke dvěma vojákům, kteří stáli u vchodu do maštale. Mladší z nich – jistě teprve nedávno dosáhl prahu dospělosti – měl špinavě plavé vlasy a poněkud hrubé rysy a opíral se ledabyle o sloupek brány. Přes rameno měl volně přehozený kulatý štít a u levého boku se mu houpal umně zpracovaný meč. Když se k nim Fidelma s Eadulfem přiblížili, oba se k nim otočili a pozorně je sledovali. Mladík svůj nonšalantní postoj v jejich přítomnosti nijak nezměnil, jen si s nezastíranou zvědavostí prohlížel Fidelmu. Rozhostilo se ticho.

„Tak ty jsi skutečně brehon?“ promluvil nakonec jako první mladý bojovník. Měl chraptivý hlas, ale podle všeho tak hovořil vždy, nešlo o projev nemoci. Fidelma neodpověděla, a aby ukázala, že se jí takový pozdrav ani trochu nezamlouvá, obrátila se ke staršímu muži.

„Sdělili mi, že jsi Dubán a že zastáváš úlohu velitele náčelníkovy tělesné stráže?“

Mohutný bojovník nejistě přešlápl z nohy na nohu.

„Je to tak. A toto je Crítán, jeden ze strážců. Crítán je...“

„Araglinský šampion!“ dořekl za něho mladík chlubným hlasem.

„Šampion? A v čem?“ Jen Eadulfovi bylo v tu chvíli zřejmé, že Fidelma je mladíkovou nabubřelostí značně popuzena. Zadívala se na něho.

Crítán její lehce kousavý tón vůbec nevzal na vědomí.

„Ve všem, na co si vzpomeneš, sestro. V boji mečem, kopím i lukem. To mne vyslali do Cashelu, abych o zdejších událostech zpravil krále. Myslím, že jsem na něho udělal velký dojem. Mám v úmyslu přidat se k jeho tělesné stráži.“

„A ví cashelský král o těchto tvých velkolepých plánech?“ zeptala se ho a tvářila se neproniknutelně. Z jejího výrazu se nedalo poznat, zda ji mladíkova troufalost pobuřuje nebo baví. Eadulf nakonec došel k závěru, že k němu nejspíš cítí opovržení.

Crítán si opět ani v nejmenším nevšiml, že mluví s lehkým posměchem.

„Ještě jsem mu to neřekl. Ale až se dozví, jaká mne provází pověst, nepochybně mé služby rád přijme.“

Fidelmě neušlo, že Dubán se při chvástavých slovech svého vojáka nespokojeně ošívá.

„Dubáne, na slovíčko.“ Poodešla se starším bojovníkem stranou a dotčený mladíkův výraz nebrala vůbec na vědomí.

„Je ti známo, že jsem advokátkou soudního dvora?“

„Už se mi to doneslo,“ přisvědčil velitel osobní stráže. „V pevnosti se novina o tvém příchodu velice rychle rozkřikla.“

„Dobrá. Nyní si přeji vidět Móena.“

Válečník pokynul přes rameno palcem na zavřená vrata stáje za sebou.

„Je tady uvnitř.“

„To už vím. Budu si s tebou později přát hovořit o tvé roli při objevení těla Teafy, ale nyní si chci promluvit s Móenem. Řekl něco od té doby, co jste ho uvěznili?“

„Jak by mohl?“

Fidelma na to chtěla něco odpovědět, ale nakonec se rozhodla, že bude lepší se s Móenem nejprve osobně setkat a teprve potom se dále vyptávat.

„Odemkni vrata,“ vyzvala ho.

Dubán pokynul na svého mladého podřízeného, aby její pokyn vyplnil.

Ve stáji panovala tma, byla tam cítit plesnivina a nějaký další nelibý puch.

„Hned podám lampu,“ pronesl Dubán omluvně. „Nemáme kam zajatce dát, a tak jsme Eberovy koně, kteří tu bývají ustájeni, vyvedli na pastvu na louku a z téhle kóje jsme udělali vězení.“

Fidelma nesouhlasně zavětřila a snažila se ve tmě zaostřit.

„Jistě zde v pevnosti musí být nějaké místo, které by jako dočasné vězení posloužilo lépe. Nesmírně to tu páchne, a to ani nemluvím o tom, že zde není žádné světlo, což je samo o sobě nedůstojné. Proč tu vězeň nemá žádnou lucernu?“

Mladý bojovník Crítán se za ní hurónsky rozřehtal.

„No ty jsi dobrá, paní! To se ti povedlo!“

Dubán mladíka drsným hlasem napomenul, aby se vrátil na stráž před bránu, a potom šouravě vykročil do temné maštale. Oči Fidelmy i Eadulfa si postupně přivykaly na šero a rozeznávaly před sebou nezřetelný obrys Dubánovy postavy, jak se nad čímsi sklání. Potom uslyšeli křísnutí křesadla a zahlédli jiskru, která vzápětí zapálila knot v olejové lampě. Po stáji se rozlilo mihotavé světlo. Válečník se k nim otočil s lucernou v ruce a pokynul jim, aby ho do nevábné místnosti následovali. Pak rukou ukázal do vzdáleného rohu.

„Tak tady ho máte! To je Móen, Eberův vrah.“

Fidelma vykročila vpřed.

Dubán zvedl ruku s lampou tak vysoko, jak to jen šlo, aby osvětlil co největší část zapáchajícího prostoru. V rohu stáje v tu chvíli uviděli cosi, co na první pohled vypadalo jen jako hromádka hadrů. Špinavých a smradlavých hadrů, hrubě podomácku tkaných. Vtom se ale hromádka pohnula a ozvalo se zachrastění řetězu. Fidelma ztěžka polkla, protože teprve v tu chvíli pochopila, že ta látka halí nějakého muže, který byl za levý kotník přikovaný k jednomu ze sloupů podpírajících střechu stavení. Potom uviděla, že dotyčný s trhnutím zvedl hlavu se slepencem špinavých vlasů, a zdálo se, že čemusi naslouchá, zády k ní a s hlavou mírně skloněnou ke straně. Pak vydal tichý kňouravý zvuk.

„Tak to je ta stvůra, to je Móen,“ promluvil Dubán dutě u jejího ramene.

•• KAPITOLA ŠESTÁ ••

Fidelma se nedokázala ovládnout a při pohledu na groteskní postavu před sebou se otřásla.

„Bůh nechť je nám milostiv! Co to má znamenat? V takovýchto podmínkách bych nedržela ani zvíře, natož člověka, i kdyby snad byl obviněn z vraždy.“

Došla k postavě v rohu, sklonila se a položila přikrčenému Móenovi ruku na rameno.

Nebyla ovšem připravena na to, co následovalo.

Stvoření na zemi při jejím dotyku vyskočilo a vyděšeně zavylo. Potom se po všech čtyřech jako zvíře dalo na ústup, cestou kňučelo, až se řetěz připevněný k jeho noze napnul a nebožák se s trhnutím zastavil. Padl na zem, natáhl se jak široký, tak dlouhý na špinavou slámu na zemi a zůstal tam ležet, jen zvedl ruce a položil si je přes hlavu, jako by se chtěl chránit před úderem. Na okamžik v té poloze setrval, ale pak se zase vyškrábal na nohy a obrátil se k nim tváří. Fidelma s Eadulfem při tom pohledu hrůzou ucouvli, něco takového nečekali: oči neměly zorničky, byly to jen velké bílé zírající bulvy.

„Retro Satana!“ vydechl Eadulf vyděšeně a rychle poklekl.

„Máš pravdu, je to ztělesněný satan, bratře,“ přitakal Dubán vážným hlasem.

Teď bylo poprvé vidět, že před sebou mají lidskou bytost, muže. Byl ovšem pokryt tak silnou vrstvou špíny a exkrementů, s vlasy zcuchanými a spečenými, že se ani dobře nedalo poznat, jak vlastně vypadá. Fidelma ovšem měla dojem, že to nebude starý člověk. Potom si vybavila, že se Crón zmiňovala, že Móenovi je teprve dvacet jedna let. Jeho ústa vypadala jako velký uslintaný otvor do hlavy a linuly se z něj hrozné naříkavé zvuky, které neustávaly. Fidelmu a Eadulfa ovšem nejvíc upoutaly nešťastníkovy oči. Ty žalostné bíle zakalené zřítelnice, v nichž nebyly panenky téměř k rozeznání.

„Toto je Móen, který je obviněn z vraždy Ebera a Teafy?“ zašeptala Fidelma s hrůzou v hlase.

„Přesně tak.“

„Móen,“ zopakoval Eadulf ponuře napůl pro sebe. „No jistě! To slovo přece znamená někoho, kdo je chudý duchem, ne?“

„Říkáš to zcela správně, bratře,“ přitakal Dubán. „Slabomyslný byl od chvíle, co jej paní Teafa nalezla a ujala se ho.“

„A slepý už byl také?“ otázala se Fidelma a se strachem smíšeným s lítostí se dívala na postavu krčící se před ní.

„A hluchý,“ dodal Dubán.

„A všichni zde tvrdí, že takový nebožák zabil dvě dospělé zdravé osoby?“ vydechla Fidelma nevěřícně.

Eadulf si tvora před sebou s nechutí změřil.

„Proč nám nikdo dosud nesdělil, co je ten obviněný zač?“

Bojovník si ho překvapeně změřil.

„Ale Móena přece zná každý. Nikdy mě ani na okamžik nenapadlo, že...“

Fidelma přerušila jeho námitky

„Ne, není to tvá vina, že nás o tom zatím nikdo nezpravil. Chci se ale ještě jednou pro jistotu zeptat: mám tomu skutečně rozumět tak, že toto slepé, hluché a němé stvoření je obviněno z vraždy Ebera a...“

Odmlčela se, protože postava se v tu chvíli pomalu vydala kupředu a držela hlavu vzpřímenou jako zvíře, s chřípím doširoka roztaženým. Bylo zřejmé, že Móen se řídí čichem. Fidelma sledovala, jak se k ní po všech čtyřech pomalu blíží.

„Být tebou, trochu bych ustoupil, sestro, neboť dokáže lidi vyčenichat, i když je nevidí a neslyší,“ varoval ji Dubán.

Už ale bylo pozdě, protože v tu chvíli po ní vystřelila studená a špinavá ruka a dotkla se její boty. Fidelma poplašeně couvla.

Móen se okamžitě zarazil.

Dubán k němu přikročil, v jedné ruce držel lampu a druhou pozvedl, jako by se chystal nebožáka udeřit.

Fidelma pochopila, k čemu se schyluje, natáhla se k němu a zadržela ho.

„Nesmíš ho udeřit,“ prohlásila s důrazem. „Je zakázáno udeřit člověka, který útočníka nevidí.“

Móen se v tu chvíli posadil, pozvedl k nim tvář, zdvihl ruce a začal jimi před sebou podivně máchat.

Fidelma zavrtěla smutně hlavou.

„Nevšímej si ho, sestro,“ zamumlal Dubán, „toho nešťastníka proklel sám Bůh.“

„Nemůžete ho alespoň nechat očistit?“ otázala se Fidelma.

Dubán se na ni ohromeně zadíval.

„A k čemu by to bylo dobré?“

„Je to přece lidská bytost.“

Voják se jízlivě ušklíbl.

„Ne že by to bylo nějak poznat.“

„Podle zákona, Dubáne, ses právě nyní dopustil přečinu, neboť ses posmíval osobě, která je postižená.“

Bojovník otevřel ústa, aby se bránil, ale Fidelma ho nepustila ke slovu a vážným hlasem pokračovala: „Přeji si, aby ho omyli, než se s ním příště setkám. Můžete s ním i nadále zacházet jako s vězněm, ale musí mu být zajištěna strava, voda a tělesná čistota. Nepřipustím, aby kterékoliv boží stvoření takto trpělo. Ať už je dotyčný obviněn z čehokoliv.“

Otočila se na patě a rázně vykročila z maštale. Eadulf se na okamžik zarazil – budilo v něm znepokojení, když viděl, s jak neskrývanou hořkostí se postarší voják za Fidelmou dívá.

Fidelma se venku zastavila a zhluboka dýchala, jako by se musela ovládat, aby nevybuchla zlostí. Po druhém vojákovi, Crítánovi, teď před stájí nebylo ani stopy. Na okamžik se zarazili, potom pomalu vykročili směrem k Eberovu domu.

„Člověk to ale nemůže mít Dubánovi za zlé,“ pronesl Eadulf smířlivým hlasem. „Nesmíme ztrácet ze zřetele, že ten nebožák, jak mu říkáš, zdejšímu lidu zabil vládce.“

Vzápětí sebou polekaně trhl, protože Fidelma ho po těch slovech sjela ohnivým pohledem svých zelených očí; byly plné hněvu.

„Móenovu vinu bude nejprve nutné prokázat. Je to lidský tvor a má před zákonem stejná práva jako kdokoliv jiný. A do té doby se nedá nijak omluvit, že se s ním zachází hůře nežli se zvířetem.“

„Máš pravdu,“ připustil Eadulf. „Neměli by se k němu takto chovat, ale...“

„Má mít právo se bránit, nežli bude vynesen rozsudek, zda je tím činem skutečně vinen či nikoliv.“

Eadulf výmluvně pokrčil rameny.

„Je hluchý, němý a slepý, Fidelmo. Jak se má člověk s takovým obžalovaným domluvit, když není možnost se ho zeptat, zda může něco uvést na svou obhajobu?“

„Pokud nějaká obhajoba existuje, já ji odhalím. Nepřipustím ale, aby ho odsoudili, aniž by proběhl řádný soud. To slibuji ve jménu přísahy, kterou jsem složila coby advokátka zákonů pěti království – osobně na to dohlédnu.“

Na chvíli se rozhostilo nepříjemné ticho, potom se Eadulf zeptal: „Opravdu máte nějaký zákon, který ukládá pokutu za to, když se někdo vysmívá postižené osobě?“

„Já si zákony nevymýšlím,“ odvětila Fidelma dotčeně a bylo vidět, že je ještě pořád rozčilená. „Každý, kdo by se posmíval člověku s postižením, ať už by šlo o padoucnici nebo chromé údy, musí zaplatit vysokou pokutu.“

„Těžko se mi tomu věří, Fidelmo. Ačkoliv jsem ve tvé zemi studoval, stále jsem v zajetí představ pocházejících z mé rodné země. V naší společnosti jsme si vědomi, že člověk je kruté stvoření a že Bůh často rozhodne, aby někdo žil jen krátký a surový život. A že svatý pořádek všehomíra předurčuje, že násilná povaha přírody plodí i násilný život člověka.“

Fidelma se na něho překvapeně zadívala.

„Ale v naší zemi jsi se přece setkal s docela jiným přístupem, Eadulfe. Nechceš mi snad tvrdit, že se domníváš, že přístup vás, Sasů, je jediný správný?“

„Každý přístup je tak jako tak jen přechodné řešení. Život podléhá nečekaným změnám. Na každém kroku číhá hladomor, útlak, morové rány, násilí od osobních i politických nepřátel. Musíme se plně poddat nevyzpytatelné vůli našeho Otce na nebesích, v něm samotném sídlí naše jediná jistota.“

Fidelma zavrtěla hlavou.

„Přít se o tomto světonázoru můžeme později, Eadulfe. Domnívám se ale, že naše zákony a zařízení zdejší společnosti jsou dostatečným protikladem k tomu, jak ve vaší zemi trpně přijímáte nejrůznější kruté stránky života. Nežli se ale pustíme do debaty o těchto otázkách, je potřeba vyřešit případ, který máme před sebou. A ten případ není nikterak snadný, Eadulfe, tudíž budu potřebovat tvou pomoc. Až se mi podaří shromáždit všechny důkazy a ukáže se, že vina skutečně padá na toho nešťastníka, pak se budu muset rozhodnout, zda má z hlediska zákona vůbec nějakou právní zodpovědnost. Po osobě takto těžce postižené nemůže být požadována náhrada škody, v takovém případe je třeba jednat s poručníkem dotyčného. Budeme tedy muset zjistit, kdo je podle zákona opatrovníkem toho nebožáka Móena. Ach,“ zarazila se a promnula si čelo, „budu si muset osvěžit slova spisu Do Brethaib Gaire...“

„Co je to?“ zajímal se Eadulf.

„Pojednání o správných rozsudcích v otázkách podpory – obsahuje články o tom, že příbuzný je povinen postarat se o nemohoucí členy své rodiny. V první části se píše právě o péči o slepé, hluché a němé.“

Eadulfa odjakživa uváděly v úžas irské zákony, které pracovaly s pojmem náhrady škody obětem a jejich rodinám, a to i v případě vraždy. V jeho zemi Jižního lidu se trest smrti uděloval i za krádež a podléhali mu i lidé, kteří zloděje schovávali nebo jim pomáhali. Vrahové, zrádci, čarodějnice, uprchlí otroci, lapkové a jejich podpůrci mohli být oběšeni, sťati, ukamenováni, upáleni či utopeni a menší prohřešky se trestaly tělesným znetvořením: odsouzencům se utínaly ruce a nohy, uřezával se jim nos, uši, horní ret či jazyk, někdy se jim vypichovaly oči, byli kastrováni a skalpováni nebo se jim vypálil cejch. Eadulf věděl, že saští biskupové raději vynášeli trest znetvořením nežli trest smrti, neboť to postiženému dalo možnost kát se ze svého hříchu. Ale tihle Irové úplně odmítali uspokojivou myšlenku trestu jako pomsty a místo toho hovořili o náhradě škody, kterou oběť utrpěla a již měl pachatel odčinit užitečnou prací... ano, byl to mnohem lidštější přístup, ale jeho často napadalo, zda je to skutečná a přiměřená spravedlnost.

Právě když procházeli kolem šedé žulové stěny poradního domu, zastavilo je čísi volání.

Když se otočili, viděli, že za nimi spěchá Dubán. V očích se mu ještě stále zračila stopa nepřátelství, ale už se poněkud lépe ovládal.

„Vydal jsem Crítánovi rozkaz, aby vyplnil tvé přání, sestro. Móen před tebe příště předstoupí v lepším...“ Chvíli hledal to pravé slovo. „Příště už neurazí tvůj jemnocit.“

„Nepochybovala jsem, že se o to postaráš, Dubáne,“ pronesla Fidelma tiše.

Postarší bojovník se zamračil a zřejmě se snažil odhadnout, zda se v jejím hlase skrývá nějaký další význam. Ať už se ho její kritika dotkla jakkoliv, očividně dostal rozkaz řídit se jejími pokyny.

„Crón mne pověřila, abych vám v průběhu vašeho pobytu v araglinské tvrzi byl k službám a vyplnil všechna vaše případná další přání.“

„Ach tak. Nuže, právě máme namířeno do Eberových komnat, abychom si prohlédli místo, kde Menma nalezl náčelníkovo tělo a zastihl tam i nebohého Móena.“

„Pak dovolte, abych vás tam odvedl,“ nabídl se jim Dubán a zamířil v jejich čele k domu, který jim předtím ukázal Menma. Byla to přízemní budova, stejně jako většina ostatních dřevěných staveb v pevnosti.

Dveře se otvíraly do přijímacího pokoje, to bylo vidět na první pohled – tam náčelník stoloval a také přijímal soukromé návštěvy, pokud nepoužíval sněmovní sál. Místnost byla s poradní síní spojena postranními dveřmi skrytými za tapisérií, které jim Dubán ukázal. Nad krbem visel kotel, v místnosti stál stůl a několik židlí. Zbraně mrtvého náčelníka visely rozvěšené po zdech spolu s loveckými trofejemi. Koberce a gobelíny dodávaly místnosti teplo. Za dalšími dveřmi vsazenými do dřevěné stěny nalezli ložnici. Komnata byla zařízena prostě, byl v ní jen veliký slamník položený na zemi a několik silných houní. Fidelma si všimla, že jsou na nich ještě pořád skvrny od krve, ale nahlas se o tom nezmínila. Opodál stál stolek a na něm byla položená olejová lampa.

„Je toto lucerna, která hořela, když sem vešel Menma?“

„Ano,“ přitakal Dubán bez zaváhání. „Od té... té tragédie se tady v komnatě nic nezměnilo. Když jsem sem s Menmou přišel, ta lampa ještě hořela. A Móen klečel tamhle,“ dodal a ukázal rukou směr, „přímo vedle lůžka.“

„Nepokusil se odsud odejít?“

„Jistěže ne.“

„Takže se nesnažil utéct, nežli jste se sem vydali?“

„Utéct? Ten hluchoněmý slepec?“ zasmál se Dubán suše.

„Ale přitom tvrdíš, že ten hluchoněmý slepec nějak dokázal dojít dovnitř a zabít Ebera,“ pronesla Fidelma zamyšleně a rozhlížela se po místnosti. Nežli stačil něco odpovědět, sama ho vyzvala: „Pověz nám, co se tehdy v noci podle tebe stalo.“

„Jako velitel stráží jsem byl tu noc na hlídce.“

„Vaše pevnost je ale přece velice osamělá. Připadá mi poněkud zbytečné držet tu celé noci hlídku, když uvážíme, že nejlepší ochranou jsou vám hory, které toto údolí obklopují.“

Dubán nerudně přikývl.

„A navzdory tomu jsme tu před několika týdny měli zloděje dobytka, sestro. Proto mi Eber poručil, abych ustanovil noční hlídky.“

„Ach ano, no jistě. A na tebe vyšla služba zrovna tu noc, kdy byl Eber zavražděn?“

Dubán se zatvářil provinile.

„Mám-li mluvit pravdu, chvíli před úsvitem mne přemohl spánek, seděl jsem na hlídce u vchodu do poradní síně. Menma mne musel probudit. Řekl mi, že našel Ebera mrtvého a že tu vraždu má na svědomí Móen. Bez odkladu jsem se s ním sem vypravil a nalezl jsem zde na lůžku tělo Ebera, přesně jak mi to Menma vylíčil. Všude byla spousta krve a na několika místech už začínala zasychat. Móen byl shrbený tam na tom místě, jak jsem vám ukazoval. Ještě pořád svíral v ruce nůž, který byl také celý od krve, stejně jako jeho šat.“

„A co Móen dělal?“

„Jen se kýval dopředu dozadu a tiše úpěl.“

„A toto všechno jsi jasně viděl ve světle rozsvícené lampy, je to tak? Co se dělo dál?“ pobízela ho Fidelma.

„Řekl jsem Menmovi, ať se vrátí ke své práci, a vypravil jsem se hledat Crítána. Ale on mi zrovna přicházel v ústrety, šel mne vystřídat na stráži. Společně jsme tedy Móena odvedli do maštale, zavřeli ho a já šel o tom neštěstí zpravit Crón.“

„No jistě, Crón. Ale proč jsi nejprve nezamířil za Eberovou ženou? Nebyl by takový postup správnější?“

„Crón je naše tánaiste, následnice svého otce-náčelníka. Po Eberově smrti se vládkyní araglinského klanu měla stát ona – bylo správné vydat se nejprve za ní.“

Fidelma musela Dubánovi dát v duchu za pravdu.

„A potom?“

„Když jsme se Móenovi pokoušeli nasadit pouta, začal se vzpínat a křičet. Pověděl jsem o tom Crón a ona mi řekla, ať dojdu pro Teafu. Vypravil jsem se tedy za ní.“

„A nalezl jsi ji mrtvou?“

„Přesně tak.“

„Doslechla jsem se, že Teafa byla jediná osoba v Araglinu, která dokázala Móena zklidnit, pokud je tedy ,klid‘ to pravé slovo.“

„Je to, jak říkáš. Starala se o něho od chvíle, co ho jako nemluvně našla.“

„A byla to Eberova sestra?“

„Ano.“

„Takže Móen nebyl její vlastní dítě?“ zeptala se Fidelma, které ten vztah stále nebyl příliš jasný.

Dubán promluvil pevným hlasem.

„Nikdo neví, odkud se tu to dítě vzalo. Ale rozhodně ho neporodila Teafa, muselo by na ní přece být nějakou dobu před jeho objevením vidět, že je těhotná, a to nebyla. Naše společenství je malé, něco takového by se zde neutajilo. Ne, Móen byl nalezenec.“

„Ale právě vzhledem k velikosti této osady se přece musí vědět, kdo to dítě přivedl na svět?“

„Nevíme to. Jisté je jedině to, že ho neporodila žádná žena z tohoto údolí.“

„Můžeš mi o tom říct ještě něco? Jak se to stalo, že se Teafa toho nebožáka ujala? Kdo ho našel?“

Dubán se podrbal po straně na nose.

„Vím jen tolik, že Teafa si sama vyrazila na lov a po několika dnech se vrátila s tím dítětem. Jednoduše odjela do hor a přijela zpět s novorozencem v náručí.“

„A vysvětlila tehdy někomu, jak k tomu nálezu došlo?“

„Jistě. Sdělila nám, že to dítě našla opuštěné v lesích. A prohlásila, že se ho ujme jako vlastního. Já sám jsem z Araglinu odjel krátce po té události a celé roky jsem bojoval ve vojsku cashelských králů. Vrátil jsem se sem do rodného kraje teprve před třemi lety. Vyprávěli mi, že jak dítě rostlo, postupně vycházelo najevo, že není v pořádku. Ale Teafa se ho odmítla vzdát. Nikdy se nevdala a neměla vlastní děti. Byla to velice vlídná žena a zřejmě potřebovala někoho, komu by mohla dávat lásku. Podle všeho si s tím dítětem vytvořili nějaký způsob dorozumívání, ačkoliv netuším jaký.“

„Jak dlouho jsi tedy pobýval mimo Araglin?“

„Uplynulo téměř sedmnáct let, nežli jsem se sem zase vrátil a začal sloužit Eberovi. A to bylo, jak už jsem zmiňoval, před třemi lety.“

„Dobrá. Žije zde v pevnosti někdo, kdo by mi byl s to toho říct o Móenovi víc?“

Dubán pokrčil rameny.

„Možná, že otec Gormán bude něco vědět a bude to smět odhalit, teď, když už je Teafa po smrti. Ale náš kněz se sem vrátí až tak za den, za dva.“

„A co Eberova vdova?“

„Paní Cranat?“ Dubán protáhl kysele obličej. „To nevím. Provdala se za Ebera asi až rok poté, co mezi nás do tvrze Teafa přivedla Móena. Když jsem se pak po letech vrátil, neušlo mi, že mezi Cranat a Teafou nepanuje blízkost, jak by se mezi švagrovými dalo očekávat.“

Eadulf se k němu dychtivě naklonil.

„Chceš tím říct, že Cranat neměla Teafu v lásce?“

Dubán se zatvářil bolestně.

„Vím, že vy Sasové se rádi pyšníte tím, že nazýváte věci pravými jmény. Já ale soudím, že jsem se vyjádřil jasně.“

„Ano, zcela jasně,“ přispěchala Fidelma s ujištěním. „Takže Cranat s Teafou spolu nevycházely příliš dobře.“

„Ne, nevycházely,“ přitakal Dubán.

„A nevíš, odkdy mezi nimi panoval ten napjatý vztah?“

„Kdosi mi pověděl, že se nepohodly zhruba v době, když bylo Crón asi třináct let. Došlo mezi nimi tehdy k nějakému nedorozumění a od té doby spolu už téměř nepromluvily. Zhruba před dvěma či třemi týdny jsem ovšem byl osobně svědkem divoké hádky mezi nimi.“

„A čeho se ta hádka týkala?“

„Nerad bych se k tomu nějak vyjadřoval.“ Bylo zřejmé, že to Dubánovi připadá jako klevety, se kterými nechce mít nic společného. Fidelma ale okamžitě využila jeho očividné váhavosti.

„Když už ses o tom ale zmínil, považuji za důležité, abys nám k tomu ještě něco řekl.“

„Opravdu nevím, o co tehdy šlo, viděl jsem jen Teafu, jak křičí na Cranat, a Cranat plakala.“

„Ale něco jsi přece slyšet musel. Musíš mít alespoň přibližnou představu o důvodu té hádky.“

„Nemám. Pamatuji si jedině, že byla řeč o Móenovi a zmíněn byl i Eber. A Teafa křičela cosi o rozvodu.“

„Takže Teafa žádala Cranat, aby se rozvedla s jejím bratrem?“

„Možná. Ale jistě to nevím. Cranat se pak rozběhla do kostelíka, zřejmě aby hledala útěchu u otce Gormána.“

Fidelma se k tomu dále nevyjadřovala a místo toho se zase začala pozorně rozhlížet po místnosti kolem, pečlivě si vše prohlédla a potom se přesunula ke dveřím, které ložnici oddělovaly od předpokoje se stolem, a vrátila se do ní.

„Uvážíme-li, že ten chudák Móen je slepý a hluchoněmý, má podle všeho pozoruhodnou schopnost se zde v tvrzi vyznat.“

Eadulf k ní došel a nechápavě se zamračil.

„Jak to myslíš, Fidelmo?“ zeptal se.

„Jen se tu kolem dobře rozhlédni, Eadulfe. Tak zaprvé sem k domu musel Móen nějak sám dojít, potom se musel dostat dovnitř, nalézt cestu ke vchodu do Eberovy ložnice a vejít sem, vzít nůž, najít svou oběť a zavraždit ji, dříve než si náčelník všimne jeho přítomnosti. To by vyžadovalo nejen pořádnou dávku lstivosti, ale také značnou obratnost, kterou bych u člověka tak těžce postiženého jen stěží čekala.“

Dubán její slova zaslechl a zatvářil se pobouřeně.

„Ty snad o mé výpovědi pochybuješ?“

Fidelma ho sjela pohledem.

„Jen se snažím ujistit, jak se vše sběhlo.“

„Jak už jsem zmiňoval, fakta hovoří jasnou řečí. Móen byl přistižen přímo při vraždě.“

„Ne tak docela,“ namítla Fidelma. „Byl nalezen vedle Eberova těla. Nikdo ho ale neviděl, že by náčelníka probodl.“

Dubán zvrátil hlavu a štěkavě se rozesmál.

„Odpusť, sestro, ale tohle že má být uvažování brehona? Když najdu ovci s rozsápaným hrdlem a vedle jejího těla uvidím sedět vlka s mordou celou od krve, není snad nasnadě, že ze zabití ovce budu vinit vlka?“

„Takový závěr je pravděpodobný,“ připustila Fidelma, „ale nejde o bezpečný důkaz, že ji skutečně zabil právě ten vlk.“

Dubán nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Tak ty snad chceš tvrdit...“

„Já chci odhalit pravdu,“ přerušila ho Fidelma ostře. „To je mým jediným cílem.“

„Pokud se tedy zajímáš o pravdu, pak ti mohu sdělit, že každý v naší pevnosti ví, že Móen se na známých místech dokáže pohybovat bez větších obtíží.“

„Jak je to možné?“ zajímal se Eadulf překvapeně.

„Asi je prostě schopný zapamatovat si místa, kudy chodí častěji, a podle všeho se do určité míry řídí také čichem.“

„Čichem?“ zopakoval Eadulf nevěřícně.

„Vždyť jsi sám byl u toho, když v konírně pomocí čichu poznal, že je u něho někdo cizí. Vycvičil si čich jako nějaké zvíře. Když se ocitne v části osady, kterou zná, dokáže v těch místech najít cestu i bez pomoci. To tady ví každý.“

„Aha – takže to tím pádem nikoho nezarazilo, že se dokázal dostat až sem?“

„Ani v nejmenším.“

Eadulf pohlédl na Fidelmu a pokrčil rameny.

„Tím pádem na tom asi opravdu nic záhadného není.“

Fidelma neodpovídala. Podle všeho v ní stále hlodala pochybnost.

„Kde se nyní nachází ten nůž, jímž Móen Ebera probodl?“

„Mám ho u sebe.“

„Podařilo se určit původ toho nože?“

„Původ?“

Dubán zřejmě nechápal, nač se Fidelma ptá.

Fidelma mu to trpělivě vysvětlila.

„Podařilo se zjistit, komu ten nůž patří?“

Dubán pokrčil rameny.

„Domnívám se, že je to jeden z Eberových loveckých nožů.“ Potom ukázal na stěnu, kde visela sbírka mečů a dýk spolu se štítem. Bylo jasně vidět, že jedna pochva je prázdná. „Všiml jsem si, že jeden nůž tam chybí, a došel jsem k závěru, že ho Móen musel vzít právě odtamtud.“

Fidelma přešla k místu, které jí Dubán ukázal. Potom se otočila a došla k hlavním dveřím, vedoucím ven. Postavila se k nim zády, na okamžik se zarazila a pak vykročila křivolakou cestou kolem jednotlivých kusů nábytku ke zbraním na zdi. Rovná a přímočará dráha k nim nevedla, bylo třeba se vyhnout různým překážkám. Konečně ke zbraním došla, natáhla se po nich, potom se otočila a zamířila ke dveřím do ložnice, přičemž cestou musela obejít stůl a lavici.

Zastavila se a tvářila se zamyšleně.

„Později si budu přát prohlédnout tu dýku.“

Dubán přikývl na souhlas.

„Výborně. A teď se pojďme podívat, kde a za jakých okolností bylo nalezeno tělo Teafy.“

•• KAPITOLA SEDMÁ ••

Dubán zamířil ven z Eberova domu a vykročil po cestě vinoucí se za konírnou. Dál se stezka kroutila kolem několika sýpek a skladišť, vedle nichž byla sušárna obilí. Přešli za Dubánem přes dvůr, v němž byla uprostřed studna, a ocitli se u malé chaloupky přikryté proutím a košatinou.

„Teafa měla svůj vlastní domek,“ vysvětloval jim Dubán cestou, „stranou od zbytku náčelníkovy rodiny.“

„Nezmiňoval ses prve, že se Teafa nikdy neprovdala?“ ujišťoval se Eadulf.

„Je to tak,“ přitakal Dubán. „Proč se na to ptáš?“

Eadulf se vědoucně usmál.

„To je ale přece dosti neobvyklé, aby neprovdaná náčelníkova sestra žila v samostatném domku, daleko od zbytku rodiny?“

„Ale pořád bydlela v jeho pevnosti,“ vysvětloval Dubán, který nechápal, kam těmi otázkami Eadulf směřuje.

V zemi Jižního lidu, odkud Eadulf pocházel, se na ženu pohlíželo jako na majetek mužské hlavy rodiny a každá žena musela zůstat v rodném domě, dokud se neprovdala, teprve potom jí bylo dovoleno se z domu odstěhovat. V tu chvíli si ovšem Eadulf uvědomil, že tento zvyk je podle všeho v pěti královstvích zcela neznámý.

„Bratr Eadulf to myslí tak,“ vložila se v ten okamžik do hovoru Fidelma, „že Teafina chaloupka je poněkud nuzná a stojí na samém okraji osady. Člověk by spíše čekal, že se sestra náčelníka bude těšit většímu pohodlí a bude pobývat v útulných komnatách v domě svého bratra.“

Dubán se zatvářil netečně.

„Sama si to tak zvolila. Pokud si dobře vzpomínám, rozhodla se tak krátce poté, co přijala Móena za vlastního.“

Zvenku Teafina chaloupka působila velice skromným dojmem, ale když Fidelma vešla, uviděla, že uvnitř je prostor rozdělen do tří místností. První z nich byla poměrně veliká světnice, kde Teafa se svým chráněncem vařila, kde jedli a trávili společně čas. Ve většině domů této velikosti se takové místnosti říkalo tech immácallamae neboli „dům rozhovorů“ – tam se rodina a přátelé nejčastěji scházeli. Z této světnice vedly dvoje dveře do sousedních ložniček. Bylo na první pohled zřejmé, kterou z nich obýval Móen, v jedné totiž nebylo okno a ve světle, které se dovnitř linulo otevřenými dveřmi, bylo vidět, že je tam jen prostý slamník na zemi a žádný další nábytek.

Fidelma se už už chystala vyjít ven, když vtom si za dveřmi Móenovy ložnice čehosi povšimla.

„Není tu někde lucerna nebo svíce?“ zeptala se.

Dubán zvedl z malého stolku u zdi troud a křesadlo a během chvilky už tiše prskal knot vysoké lojové svíce.

Fidelma si od něho svíčku vzala, vešla do Móenovy ložnice a obrátila se do míst přímo za dveřmi. Na první pohled se zdálo, že je tam do výšky vyskládané obyčejné dřevo na podpal, spousta otýpek jedna na druhé, převázaných koženými řemínky.

„Pojď sem, Eadulfe,“ vyzvala ho Fidelma. „Co si myslíš o tomhle?“

Eadulf ji následoval dovnitř. Hned za ním vešel Dubán, zvědavě mu nahlédl přes rameno a i on uviděl hranici tenkých klacíků.

„Ještě jsem neviděl, že by si někdo v ložnici skladoval dříví na podpal,“ poznamenal Dubán.

Eadulf se k hraničce natáhl a zvedl vrchní otep. Tyčky byly seříznuté do jednotné délky zhruba osmnácti palců. Některé pruty byly lískové, jiné z tisu. Eadulf si je začal pozorně prohlížet a poté rozvázal kožený pásek, aby je mohl prozkoumat celé. Nakonec se otočil k Fidelmě a vědoucně se usmál.

„Nestává se často, že by člověk narazil na tak pěkné exempláře mimo zdi vyhlášených knihoven.“

Dubán se na něj nechápavě zadíval.

„O čem to, sestro, mluví?“

Fidelma na Eadulfa upřeně pohlédla a obdařila ho zářivým úsměvem, asi jako když učitel vyznamenává obzvláště bystrého žáka.

„Mluví o tom, že toto dříví na podpal, jak ho nazýváš, jsou ve skutečnosti tak zvané ,básnické pruty‘. Jde o staré knihy. Jen si je prohlédni zblízka. Uvidíš, že je v nich řada zářezů – je to starobylé ogamové písmo.“

Dubán se na ně zkoumavě zadíval. Bylo zřejmé, že o tomto způsobu zápisu nikdy nic neslyšel.

„Byla tedy Teafa vzdělaná?“ ptal se Eadulf.

Voják zavrtěl nechápavě hlavou.

„Nikdy se za žádnou učenkyni nevydávala, ale pokud se nemýlím, ve svobodných uměních a veršotepectví se vyznala dobře. Nepřekvapilo by mne tedy, kdyby znala tu starou abecedu, o které mluvíš, a tudíž by se i vysvětlilo, proč tu měla ty knihy.“

„I tak mi to ale připadá zvláštní,“ pronesla Fidelma zamyšleně. „Ještě nikdy jsem neviděla, že by měl někdo doma tak výtečnou sbírku, obvykle se takové dají nalézt jen v klášterních knihovnách.“

Eadulf pečlivě znovu stáhl proutky koženým řemínkem a opatrně je vrátil k ostatním, Fidelma se mezitím vrátila do kuchyně. Pak došla ke dveřím do druhé ložničky a vstoupila dovnitř. V Teafině pokojíku bylo několik ozdob a více nábytku. Panovala tam atmosféra zašlé slávy, na kterou dcera a sestra náčelníka jistě musela být dříve zvyklá. Jelikož už zde světlo svíčky nebylo potřeba, Fidelma ji jedním rychlým fouknutím uhasila. Otočila se k Dubánovi.

„Takže když jsi Crón sdělil, že byl Eber zavražděn, a ona ti řekla, že máš dojít pro Teafu, aby Móena uklidnila, zamířil jsi přímo sem?“

„Ano. Přišel jsem sem a uviděl, že jsou dveře mírně pootevřené.“

„Pootevřené?“

„Jenom docela nepatrně – ale i tak jsem okamžitě poznal, že je něco v nepořádku.“

„Jak to? Nedovřené dveře přece ještě nutně nesvědčí o ničem zlém.“

„Jenže Teafa na zavírání úzkostlivě dbala.“

„Aby Móen neodešel?“ napadlo Eadulfa.

„Ne tak docela. Móen měl dovoleno se všude volně pohybovat, ale aby lépe poznal, kde se právě nachází a kde jsou stěny domu, dveře byly vždy zavřené, aby jimi třeba nevyšel jen omylem.“

„Rozumím. Tak pokračuj. Dveře byly pootevřené.“

„Vevnitř panovala tma. Volal jsem Teafu, ale neodpovídala mi. Tak jsem do dveří strčil a na okamžik jsem se zastavil na prahu. Mezitím už se začalo rozednívat, takže bylo přece jen trochu vidět. A v tom slabém světle jsem na zemi uviděl hromádku šatstva, nebo tak mi to alespoň zpočátku připadalo. Když jsem se ale podíval lépe, pochopil jsem, že je to tělo. Teafino tělo.“

„Ukaž mi, kde leželo.“

Dubán rukou naznačil směr k místu před krbem, v němž byl nyní vidět jen šedý studený popel. Fidelma si už ve chvíli, kdy do chalupy vstoupili, povšimla pronikavého pachu spáleného dřeva.

„Rozhlédl jsem se, uviděl jsem svíčku a podařilo se mi ji zapálit. Vlastně je to tatáž, kterou jsme si svítili před chvilkou. Tělo patřilo skutečně Teafě. Šaty měla celé od krve. Kdosi ji několikrát bodl do hrudi v oblasti srdce, muselo jít o velice divoký útok.“

Fidelma se sklonila k podlaze a uviděla na ní temné skvrny, nepochybně od krve. Zároveň si na prknech jen kousek vedle povšimla malého ohořelého místa a pochopila, že právě odsud, nikoliv z oharků v krbu, nejspíš vychází ten pronikavý pach spáleniny. A v těsném sousedství ohořelého prkna byla další skvrna. Od krve ale nebyla. Dotkla se prstem toho místa a potom si ukazovák očichala. Byl to olej.

„Neleželo tady něco?“ zeptala se.

„Rozbitá olejová lampa,“ odpověděl Dubán po chvíli zamyšlení. „Asi už ji uklidili.“

„Získal jsi tehdy dojem, že ji Teafa držela, když ji útočník napadl?“

„Moc jsem o tom v tu chvíli nepřemýšlel. Když o tom ale teď mluvíš, připadá mi dost pravděpodobné, že ji Teafa měla v ruce a pak ji upustila, když se na ni vrah vrhl. Lampa asi začala po dopadu na zemi hořet, ale Bohu díky se oheň nerozšířil a po chvíli zřejmě sám uhasl.“

Fidelma se zamyšleně zadívala na vypálené místo na zemi.

„Hořící olej by jistě měl dost sil, aby podpálil celou chalupu, kdyby jej někdo nezhasil. A povšimněte si, že tady ještě zůstalo i trochu nespáleného oleje.“ Ukázala prstem na mastnou skvrnu na zemi. „Co tedy mohlo požáru zabránit?“

„Nevím, ale když jsem sem přišel, už tu nic nehořelo,“ pokrčil Dubán rameny.

Fidelma už se chystala vstát, když v tom si v krbu všimla nespáleného kousku dřeva. Nebylo na něm nic zvláštního, kromě několika zářezů. Proutek byl asi tři palce dlouhý a pocházel z lísky. Vytáhla klacík z popele a pozorně si ho prohlédla.

„Co je to?“ chtěl vědět Eadulf.

„Ogamová hůlka, která celá neshořela.“

Nějakou náhodou se stalo, že dřívko neshořelo celé, zřejmě se odkutálelo z plamenů. Zůstalo na něm k přečtení jen pár písmen, a ta nedávala žádný smysl. Mezi ohořelými konci dokázala rozluštit „...di za Eb...“. Ale to bylo všechno. Proč by Teafa měla chtít spálit právě tento proutek? Fidelma si zadumaně vsunula dřívko do svého marsupia a vstala.

Pak se ještě jednou rozhlédla po chalupě. Stejně jako v Eberově ložnici i tady bylo uklizeno. V místnosti to ani v nejmenším nepůsobilo dojmem, že by zde někdo cosi v chvatu hledal a nechal po sobě nepořádek. To vypovídalo o tom, že se zřejmě nejednalo o loupežné přepadení.

„Dubáne, prve jsi naznačoval, že Eberova žena nebyla Teafě přátelsky nakloněna. Byla si ale Teafa blízká se svým bratrem?“

„S Eberem?“ zeptal se Dubán vyhýbavě. „Byla to jeho sestra a všichni zde žijeme v našem malém společenství.“

„Takže mezi nimi nepanovalo žádné nepřátelství, neměli mezi sebou takové neshody jako Teafa s Eberovou ženou Cranat?“

Dubán rozhodil rukama, jako by se rozhodl podřídit vyšší síle.

„Měli mezi sebou... nedokážu to dost přesně vysvětlit... měli mezi sebou jakýsi odstup. Já mám také sestru, ale jsme si blízcí. A ačkoliv je provdaná a má děti, často s její rodinou jídávám a beru její děti na lov. Teafa s Eberem takto přátelský vztah nikdy neměli. Možná se nějak nepohodli kvůli tomu, že přijala Móena za vlastního, ale s určitostí to tvrdit nemohu.“

„Myslím, že je nejvyšší čas, abychom si promluvili s paní Cranat,“ pronesla Fidelma polohlasem.

„A jaký vztah panoval mezi Teafou a Eberovou dcerou Crón?“ přerušil je Eadulf.

„Chovaly se k sobě zdvořile a žádná příkrá slova mezi nimi nepadla, pokud je mi známo. Víc vám k tomu neřeknu.“

„Jen tak mimochodem, jak se obyvatelé této tvrze chovali k Móenovi?“ zajímala se Fidelma.

„Většina místních se k němu chovala ohleduplně, se soucitem. Znali ho od chvíle, co ho Teafa do osady přivezla. Paní Teafa byla mezi zdejším lidem velice vážená. Eber měl pro toho hocha pochopení. Cranat ale nikoliv, ta si zakázala, aby se k ní byť jen přiblížil. A také otec Gormán vydal nařízení, že Móen nesmí vstoupit do jeho kostela. Crón byl ten nebožák ale podle všeho lhostejný.“

„V saské společnosti by takové dítě bylo zabito hned po narození,“ ozval se Eadulf, nežli si stačil tu poznámku rozmyslet.

Fidelma stáhla hněvivě obočí.

„Jak nám velí křesťanská láska, že ano?“

Eadulf se zarděl a Fidelmě v tu chvíli bylo líto, že ho tak ostře okřikla, neboť jí bylo jasné, že Eadulf by se takového činu jistě nikdy nedopustil.

„Lidé, kteří mají nějakou tělesnou vadu, často nemohou zastávat důležitý úřad, nemohou se stát králem nebo klanovým vládcem, ale jsou to členové společnosti,“ vysvětlila pak Fidelma Eadulfovi trpělivě. „A jinak se těší všem právům jako všichni ostatní, jen v závislosti na druhu postižení může být změněna jejich právní způsobilost nebo zodpovědnost. Kupříkladu osoby trpící padoucnicí jsou před zákonem plnoprávné, pokud nemají zakalený rozum. Ale například na hluchoněmém člověku nelze vymáhat náhradu za utrpěnou škodu – poškozený musí pokutu vymáhat na opatrovníkovi dotyčného.“

„Takže Móen tu nezaujímal nijak podřadné postavení?“ otázal se Eadulf nevěřícně.

„Ani v nejmenším,“ ujistila ho Fidelma. „Už jsem přece říkala, že kdyby se tak k němu chtěl někdo chovat, Teafa by měla plné právo ho zažalovat – na osoby, které by se chtěly vysmívat postiženému nebo jej nějak snižovat, ať už by to byl člověk s padoucnicí, malomocný, chromý, slepý nebo hluchoněmý, jsou vypsány vysoké pokuty.“

„Tak jsem se o zákonech pěti království zase dozvěděl něco nového,“ připustil Eadulf pokorně.

„Nejsou to ale zákony, které nás učí vyznávat otec Gormán,“ poznamenal Dubán jakoby nezúčastněným hlasem.

Fidelma se k němu se zájmem otočila.

„Mohl bys mi to lépe vysvětlit?“

„Otec Gormán ve svém kostele káže zákony Říma. Nazývá je kající zákony, penitenciály.“

Fidelmě bylo známo, že do Irska začíná z Říma pronikat mnoho nových názorů a někteří duchovní naklonění římské větvi církve se pokoušejí tyto myšlenky začlenit do starých zákonů pěti království. Po boku původního občanského a trestního práva se tu a tam začínaly objevovat nové církevní zákony přicházející sem z Říma.

V tu chvíli si vzpomněla na poznámku opata Cathala z Lios Mhór. Otec Gormán byl horlivým zastáncem římských zvyklostí a dokonce nechal v Ard Mór vybudovat další kostel z příspěvků příznivců římského tábora. Střet mezi oběma skupinami církevních hodnostářů se začínal víc a víc vyhrocovat. Na velkém synodu ve Witebii v zemi krále Oswyho, který se konal před dvěma lety a kde prvně potkala Eadulfa, se rozdíly mezi oběma směry jen prohloubily. Oswy účastníky sněmu požádal, aby předestřeli rozdíly mezi názory římské církevní větve a názory pocházejícími z pěti království. Navzdory přesvědčivým projevům zastánců irské víry se Oswy nakonec rozhodl přiklonit k římskému táboru, což dalo příznivcům Říma v pěti královstvích do ruky mocnou zbraň a tito duchovní se začali pokoušet cizí myšlenky prosadit i v Irsku. Bylo všeobecně známo, že Ultán, arcibiskup z Ard Macha a primas všech pěti království, se klonil k Římu. I tak ale Ultánovu autoritu neuznávali všichni věřící. Bylo mezi nimi mnoho frakcí a skupin a každá z nich bojovala za svůj vlastní výklad nové víry.

„A ty tedy říkáš, že otec Gormán s tím nesouhlasil, že se Teafa Móena ujala?“

„Je to tak.“

„Ale zmiňoval ses také, že jsi měl dojem, že Teafa se s tím hochem dokázala nějak dorozumět. Umí to ještě někdo jiný?“

Dubán zavrtěl hlavou.

„Pokud je mi známo, nikdo jiný s ním nikdy nepřišel natolik do styku. Jen právě Teafa.“

„A jak se s ním tedy Teafa dorozumívala?“

„To nemám sebemenší tušení.“

„Sám jsi před chvílí říkal, že vaše osada je malá. Někdo tedy přece musí vědět, jakým způsobem s ním Teafa hovořila.“

Dubán místo odpovědi jen výmluvně pokrčil ramenem.

V tu chvíli Fidelmě probleskla hlavou myšlenka a ona se v duchu proklela, že ji to nenapadlo dříve. Při tom pomyšlení jako by na ni sáhla smrt.

„Takže to tedy podle všeho znamená, že Móen ani neví, čeho se měl dopustit nebo proč byl náhle uvržen do vězení?“

Dubán na ni chvíli tiše zíral, potom se hořce uchechtl.

„Jistě že si to uvědomuje. Vždyť těsně předtím zavraždil Teafu a Ebera. Proč by si jinak myslel, že jsme ho zajali a spoutali?“

„Pokud tedy opravdu Teafu a Ebera zabil,“ přitakala Fidelma. „Ale co když tomu tak nebylo? Nechápal by, kdo ani proč ho najednou někam zavřel. Pokud se s ním nedokážete dorozumět, jak má vědět, čeho se měl údajně dopustit? Pokoušel se vám něco sdělit?“

Dubán se nepřestával usmívat, zřejmě ji nebral vůbec vážně.

„No asi ano, ale jen tím svým zvířecím způsobem.“

„Co tím myslíš?“

„Snažil se nás popadnout za ruce a dělal prsty nějaké posunky, aby upoutal pozornost. Ale musí mu být přece jasné, že tomu rozuměla jenom Teafa.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Fidelma ponurým hlasem. „A to tě nenapadlo, že Móen se může dost dobře domnívat, že Teafa je pořád naživu, a tak se snaží někoho přimět, aby mu ji přivedl, protože ji potřebuje jako prostřednici?“

Dubán zavrtěl hlavou.

„On Teafu zabil, ať si tvrdíš, co chceš, sestro.“

„Dubáne, ty jsi ale svéhlavec.“

„Řekl bych, že ty si se svou umíněností se mnou nezadáš.“

„A co kdybychom se tedy pokusili s tím nebožákem dorozumět sami?“ navrhl Eadulf, aby ukončil jejich spor.

„Dobrý nápad, Eadulfe,“ přitakala Fidelma, otočila se a jako první vykročila z Teafiny chalupy.

Móena zastihli stále přikovaného v maštali, ale došlo k výrazné změně. Jedna z kójí byla čistě vykydána a zametena, v rohu na zemi byl položený slamník a kousek od něj byl džbán s vodou a noční nádoba. Na slamníku seděl se zkříženýma nohama Móen, s jedním kotníkem v okovech.

Fidelma na první pohled viděla, že její přání bylo splněno. Kdosi mladíka umyl, ostříhali mu vlasy, oholili vousy a učesali ho. Jen podle slepých bělem a hlavy skloněné mírně na stranu se dalo poznat, že není tak docela jako ostatní. Fidelma si s lítostí povšimla, že Móen má jinak vlastně docela pohlednou tvář.

Jakmile vešli, mladíkovi se zachvělo chřípí. Natočil hlavu jejich směrem a působilo to téměř, jako by je jasně viděl.

„No,“ promluvil Dubán posměšně, „tak jak se s ním chceš teď začít dorozumívat, sestro?“

Fidelma ho nebrala na vědomí.

Pokynula Eadulfovi, aby zůstal na místě, pomalu k mladíkovi vykročila a zastavila před ním.

Poplašeně se zaklonil a stejně jako poprvé zvedl ruce, jako by si chtěl chránit hlavu.

Fidelma se otočila a sjela Dubána nevraživým pohledem.

„Už z tohoto je jasně poznat, jak jste se k tomu ubožákovi chovali.“

Dubán zrudnul.

„Já tedy ne!“ opáčil. „Ale nezapomínej na jednu věc – ta stvůra má na svědomí dva lidské životy!“

„Ani to ale není dostatečný důvod, abyste ho bili. Copak bys vztáhl ruku na bezbranné zvíře?“

Obrátila se zpět k Móenovi, natáhla se k němu a uchopila ho za jednu ruku, kterou měl pořád nad hlavou, pak ji něžně stáhla dolů.

Její dotyk měl nečekaný účinek. Na nebožákově tváři se objevil dychtivý výraz, chřípí se zachvělo a Móen se podle všeho snažil zachytit Fidelmin pach.

Fidelma se pomalu posadila vedle něho.

Dubán k nim vykročil s rukou na jílci meče.

„Toto nemohu připustit...“ začal namítat.

Eadulf po něm ale hmátl a zadržel ho. Měl silný stisk, což Dubána překvapilo.

„Počkej,“ požádal ho Eadulf tiše.

Móen pozvedl ruku, natáhl ji k Fidelmě a začal jí bříšky prstů zpytavě přejíždět tvář. Fidelma klidně seděla a nechala ho, aby si ji dobře ohmatal. Potom vzala křížek, který měla zavěšený kolem krku, a vtiskla mu jej do dlaně. Móen se zničehonic radostně usmál a začal přikyvovat.

„Rozumí tomu,“ řekla Fidelma k oběma mužům za sebou. „Chápe, že jsem řeholnice.“

Dubán si pohrdlivě odfrkl.

„Každé zvíře pochopí, když je k němu člověk laskavý.“

V tu chvíli se Móen k Fidelmě natáhl a vzal ji za ruce. Svraštila čelo.

„Co to dělá?“ zeptal se Eadulf zaujatě.

„Něco mi vyťukává do ruky, nebo se snad snaží nakreslit nějaké znamení...“ odpověděla Fidelma polohlasem a soustředěně se mračila. „Je to zvláštní, určitě to má nějaký význam. Ale jaký?“

Podrážděně vydechla, vzala Móena za ruku a napsala mu na ni prstem velkými písmeny latinkou vzkaz.

„Já jsem Fidelma,“ odříkávala zároveň, jak psala.

Móen se mračil a snažil se vnímat, co se to děje.

Pak zamručel, zavrtěl hlavou, znovu ji vzal za ruku a začal na ni zase cosi vyťukávat a kreslit.

„Určitě se mi tím pokouší něco sdělit,“ prohlásila Fidelma s bezmocí v hlase. „To bude jistě ten dorozumívací prostředek, který si vytvořili s Teafou. Ale jak mu mám rozumět?“

„Možná je to nějaká šifra, kterou znala právě jen Teafa,“ prohlásil Eadulf.

„Možná.“

Fidelma chytila Móena za ruku, aby mu naznačila, že má přestat.

Mladík podle všeho pochopil, že Fidelma nerozumí, co se jí snaží sdělit, a tak spustil ruce do klína a tvář se mu stáhla do nesmírně zarmouceného výrazu. Zhluboka a hlasitě si povzdychl, znělo to téměř zoufale.

Fidelma v tu chvíli pocítila nad tím nebožákem obrovský smutek, natáhla se k němu a pohladila ho po tváři. Byla vlhká. Pochopila, že se mu z nevidomých očí koulí slzy.

„Kéž bych ti mohla nějak sdělit, že tvému zklamání velice dobře rozumím, Móene,“ promluvila tiše. „Moc bych si přála umět se s tebou dohovořit, pak bych se konečně dozvěděla, co se vlastně stalo.“

Vzala ho za ruku a pevně ji stiskla.

Móen sklonil hlavu, jako kdyby chápal a přijímal, že Fidelma sdílí jeho smutek.

Pak Fidelma pomalu vstala a vydala se zpět k Eadulfovi a Dubánovi.

Postarší bojovník s neskrývaným údivem sledoval tichou postavu sedící se zkříženýma nohama na slamníku.

„Tedy, musím říct, že jsem několikrát viděl Teafu, jak ho zklidňovala, ale kromě ní to nikdo jiný nedokázal.“

Fidelma vyšla z kóje a Eadulf s Dubánem ji následovali.

„Možná to je tím, že nikdo jiný se k němu nikdy nechoval jako k lidské bytosti,“ poznamenala a stěží přemáhala zlost při myšlence, jak odporně s ním jeho bližní dosud zacházeli.

Když se ocitli před stájemi, zastihli tam mladého Crítána.

Nabubřelý mladík se špinavě světlými vlasy se na ně pobaveně ušklíbl.

„Teď už bys ho mohla vzít i do cashelského paláce, viď, sestro?“ prohlásil a kývl hlavou směrem k Móenovi.

Fidelma sjela mladého vojáka nevlídným pohledem a rozhodla se, že je pod její úroveň mu odpovídat.

Když se k němu ale začala obracet zády, mladík posměšně dodal: „No co, aspoň to té nestvůře bude slušet, až ji pověsíme.“

Fidelma se k němu na patě hněvivě otočila.

„Pověsíte? A kdo říkal, i kdyby byl nakrásně shledán vinným, že by měl být potrestán oběšením?“

„No otec Gormán přece, kdo jiný,“ opáčil mladý voják drze. „Učí nás, že máme vzít život za život.“

Fidelma se zachmuřila.

„Ano, je to tak, jak píše Plautus ve své Asinarii – lupus est homo homini!“

Crítán se zaškaredil.

„V latině a řečtině školený nejsem.“

„Pokud bychom i připustili tvé smýšlení, že jedinou správnou cestou je pomsta, jsi skutečně tak skálopevně přesvědčen, že právě Móen by měl propadnout životem?“

Na okamžik se zdálo, že Crítán tak docela nerozumí, o čem to Fidelma hovoří, ale pak se lehkovážně ušklíbl.

„Já vím jistě, že vrahem je Móen, o tom není sporu.“

„Že o tom není sporu? Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože jsem ho viděl.“

Fidelma zamrkala a měla v tu chvíli pocit, jako by ji někdo právě prudce udeřil. Eadulf se k němu dychtivě naklonil.

„Chceš snad tvrdit, žes ho viděl, jak zabil Ebera?“ otázal se.

Crítán se vědoucně usmál.

„No, přímo jsem ho neviděl,“ přiznal pak a poklepával si přitom ukazovákem po straně na nos, „ale skoro.“

„Co přesně tím myslíš?“ ozvala se Fidelma zlobně. „Můžeš tvrdit, že víš něco jistě, jen pokud jsi to viděl na vlastní oči.“

Když teď Crítán získal plnou Fidelminu pozornost, zase se začal tvářit nadutě.

„Viděl jsem Móena, jak jde k Eberovi do domu.“

Fidelma se neovládla a oči se jí mírně rozšířily překvapením. Ani Menma, ani Dubán se dosud nezmínili, že by se před nálezem těla v blízkosti Eberova domu pohyboval i Crítán. „To mi budeš muset vysvětlit trochu podrobněji,“ řekla mu s důrazem. „Kdy jsi Móena viděl jít k Eberovi?“

„Bylo to ráno toho dne, kdy je tam Menma našel. Asi půl hodiny předtím, než jsem šel Dubána vystřídat na hlídce.“

Fidelma střelila po Dubánovi tázavým pohledem. Velitel stráží byl podle všeho stejně překvapený jako ona. Bylo znát, že i on o něčem takovém slyší poprvé.

„A cos dělal venku tak časně?“ zeptala se Fidelma tichým hlasem. Mladík se na okamžik zarazil a Fidelma tedy pokračovala: „Budeš mi to muset vysvětlit, pokud chceš, abych tě považovala za spolehlivého svědka.“

„Pokud to tedy musíš vědět,“ řekl Crítán bojovným hlasem a při těch slovech zrudl, „strávil jsem noc v jednom domě...“

„V jednom domě?“

Dubán v tu chvíli vybuchl chlípným smíchem.

„Vsadil bych se, že myslí Clídnin nevěstinec. Je to pár mil odsud po řece.“

Crítánova zahanbená tvář dala jeho slovům za pravdu.

„Věděl jsem, že se musím do tvrze vrátit před rozedněním, a zrovna jsem se blížil ke vchodu do sněmovní haly. Viděl jsem Dubána rozvaleného na lavici hned za dveřmi. Tvrdě spal.“ Dubánovu tvář polil ruměnec, ale nic na to neřekl. „A pak jsem viděl tu nestvůru, jak se krade ve stínu podél zdi. On pochopitelně nevěděl, že tam jsem.“

„A byl Móen sám?“

Crítán se ušklíbl.

„Ano. Každý přece ví, že se tady po osadě dokáže pohybovat bez pomoci, i když je slepý a hluchoněmý. Má asi nějaký šestý smysl, který mu napovídá, jak se dostat od domu k domu.“

„Aha. Takže šel sám?“

„Sám,“ přisvědčil mladík.

„A tys ho viděl, jak vchází do Eberova příbytku?“

„Ano.“

„A jak to udělal?“

Crítán zmateně zamrkal. „Jak?“ zopakoval, jako by nevěděl, nač se Fidelma ptá.

„Právě jsi říkal, že jsi stál u vchodu do poradní síně. Abys viděl vchod do Eberova domu, musel bys poodejít dvacet, možná až třicet stop – a pak bys tam snad dohlédl ve dne, ale v noci je ještě navíc tma.“

„Ach tak. Když jsem viděl, jak se tam krade, začalo mě zajímat, co má asi za lubem. A tak jsem počkal, až bude o kus dál, a pak jsem vyrazil za ním.“

„A potom jsi ho viděl vejít k Eberovi do domu? Jak tam vešel?“

„No dveřmi,“ odvětil mladík rádoby vtipně.

„Zajímá mě, zda se tam vkradl, nebo zaklepal či dal jinak najevo svou přítomnost? Jak tam vešel?“

„Aha – pokradmu, jak jinak. Ještě byla pořádná tma.“

„Ale tys stejně Móena jasně viděl, jak tam vešel. Musíš mít velice bystrý zrak. Cos udělal pak?“

„Měl jsem v úmyslu vrátit se do ubytovny pro vojáky a umýt se, nežli půjdu vystřídat Dubána,“ usmál se Crítán. „A tak jsem šel prostě dál. Nechtěl jsem se ale do ničeho zaplést, a tak jsem nic neřekl, ani když se Teafa...“

Náhle se zarazil a v očích se mu objevil nejistý výraz.

„Když se Teafa...?“ pobídla ho Fidelma. „Když se Teafa co?“

„Otočil jsem se a vracel jsem se podél sněmovní haly, prošel jsem za stájemi a zamířil k ubytovně vojáků, která stojí hned vedle mlýna. Teafina chalupa je jen kousek odtamtud. A zrovna když jsem šel kolem, vyšla ven a v ruce držela lucernu. Hledala Móena. Nejprve jsem si ale myslel, že jde na dřevo, protože se sehnula a hned před dveřmi sebrala nějaký klacík. Potom si ale všimla mě a zeptala se, jestli jsem Móena neviděl.“

Fidelma se tvářila soustředěně.

„A řekls jí, kde ho najde?“

„Ne. Neměl jsem nejmenší chuť pomáhat jí toho tvora hledat. Tak jsem odpověděl, že jsem ho neviděl, a šel jsem si dál po svých. Umyl jsem se, převlékl a vydal se za Dubánem. Když jsem ho našel, pověděl mi, co se stalo.“ Crítán se vítězoslavně rozzářil, když s líčením skončil. „Takže to sami vidíte. Je úplně jasné, že Ebera a Teafu zabil Móen.“

Eadulf zamyšleně přikývl. „Opravdu to tak podle všeho vypadá,“ připustil a pohlédl na Fidelmu.

„Dovol, abych si v tom ještě pro jistotu udělala pořádek,“ promluvila Fidelma. „Viděl jsi Móena, jak vchází do Eberova domu. Panovala ale přece ještě tma, bylo nějakou dobu před úsvitem. Jak je možné, že jsi Móena viděl?“

„Není na tom nic zvláštního. Oči jsem měl přivyklé na nedostatek světla. Chvíli předtím jsem přece po tmě dojel do tvrze z Clídnina domu.“

„Dobrá. Pak jsi zamířil do ubytovny a cestou jsi narazil na Teafu, která s lampou v ruce stála ve dveřích své chalupy a sháněla se po Móenovi? A když jsi se zhruba za půl hodiny vydal hledat Dubána, dozvěděl ses, že Menma našel Ebera a Móena. Proč ses nikomu nezmínil o tom, cos předtím sám viděl?“

„Nebylo to třeba. Byli i další svědkové.“

„A kdy se k tobě doneslo, že byla zavražděna i Teafa?“

Crítán ani na okamžik nezaváhal.

„Poté co ji šel Dubán hledat, aby se postarala o Móena.“

„Děkuji ti, Crítáne, velice jsi mi pomohl.“

Potom Fidelma zamířila k ubytovně pro návštěvníky a Eadulf přidal do kroku, aby se k ní připojil.

„Budeš mne dnes ještě potřebovat, sestro?“ zavolal za nimi Dubán.

Fidelma se k němu s duchem nepřítomným pohledem obrátila. „Ještě bych se ráda podívala na tu loveckou dýku, s níž měl Móen údajně ten čin vykonat.“

„Ihned ti ji donesu,“ slíbil jí bojovník.

Když vešli do noclehárny, Eadulf chvíli čekal, zda Fidelma promluví, ale protože stále mlčela, rozhodl se ji k hovoru sám trochu povzbudit.

„Mám dojem, že ta svědectví hovoří jasnou řečí. To, že tam Móena viděli na vlastní oči vejít a pak ho tam zastihli s nožem v ruce. Podle mého názoru už o moc víc zjišťovat potřeba není. Móen, ačkoliv je to politováníhodné stvoření, je tím činem vinen.“

Fidelma k němu pozdvihla zelené oči a upřeně se zadívala do jeho hnědých zorniček.

„Právě naopak, Eadulfe. Domnívám se, že veškerá dosavadní svědectví vypovídají o tom, že Móen ty vraždy nespáchal.“

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž/Copyright

Věnování

Citát

Historická poznámka

Hlavní postavy

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá