Joy Fielding

SHE’S NOT THERE

Copyright © 2016 by Joy Fielding, Inc.

All rights reserved.

Translation © 2016 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2016 by Juraj Šramko

Slovak edition © 2016 by Ikar

Román Nie je tam je fikcia. Všetky mená, postavy, miesta

a udalosti sú výplodom autorkinej fantázie

alebo sú použité fiktívne. Akákoľvek podobnosť

so skutočnými udalosťami, s lokalitami alebo osobami,

či už živými, alebo mŕtvymi, je náhodná.

ISBN 978-80-551-4934-9

Haydenovi a Skylar

KAPITOLA 1

Súčasnosť

EŠTE NEBOLO ANI OSEM HODÍN RÁNO A UŽ vyzváňal telefón. Caroline aj za zatvorenými dverami kúpeľne, navyše pri šumení sprchy, počula zvonenie signalizujúce diaľkový hovor. Nebudem si to všímať, možno telemarketing alebo médiá... Obidve možnosti boli zlé. Caroline by dala prednosť telemarketingu. Tomu ide iba o vaše peniaze. Médiám ide o vašu krv. Aj po takom dlhom čase.

Zajtra to už bude pätnásť rokov!

Sklonila hlavu pod horúcu vodu, spenený šampón jej stekal po zavretých viečkach a po lícach. To nemôže byť pravda.

Ako mohlo pätnásť rokov zdanlivo nekonečných dní a bezsenných nocí uplynúť tak rýchlo? Prinajmenej by si myslela, že záujem verejnosti sa už stratil. Ale v skutočnosti s každým výročím akoby narástol. Reportéri jej vyvolávali celé týždne, niektorí až z ďalekej Austrálie alebo z Japonska. Ako teraz žije? Sú nejaké nové stopy? Noví muži? Možno ďalšia samovražda? Ešte vždy si robí nádeje, že znova uvidí svoju dcéru? Ešte vždy ju polícia považuje za podozrivú v prípade zmiznutia jej dieťatka?

Ibaže Samantha by už nebola dieťatko. Mala ledva dva roky, keď zmizla bez stopy z postieľky v luxusnom mexickom letovisku, kým sa jej rodičia zabávali s priateľmi v neďalekej reštaurácii. Jej dcéra by teraz mala sedemnásť rokov.

Keby žila...

Pokiaľ išlo o odpovede na ich otázky, neobjavili sa nijaké nové stopy, nikdy sa nevzdala nádeje, bolo jej jedno, čo si o nej polícia myslí, a žilo by sa jej oveľa lepšie, keby ju supy z médií nechali na pokoji.

Caroline sa so sklonenou hlavou načiahla za kohútikom. Z nosa aj z brady jej kvapkala voda. Prenikavé zvonenie telefónu konečne stíchlo. Odľahlo jej. No vedela, že to je len na čas. Nech volal ktokoľvek, zavolá znova. Vždy zavolali.

Prešla na vyhrievanú bielo-sivú mramorovú dlažbu v kúpeľni, zahalila sa do bieleho froté županu, pravou rukou utrela orosené veľké zrkadlo nad dvojitým umývadlom. Hľadela na ňu štyridsaťšesťročná žena – hnedé vlasy, unavené zelené oči, už ani zďaleka nie „krásna“ a „rezervovaná“ mladá žena „s utrápenými očami“, ako ju opisovali v novinách v čase, keď Samantha zmizla, a akosi sa im podarilo dosiahnuť, že slová „krásna“ a „rezervovaná“ vyznievali nepekne a obviňujúco. Po desiatich rokoch sa slovo „krásna“ zmenilo na „príťažlivá“ a „rezervovaná“ na „neprístupná“. Vlani ju istý reportér premenoval na „ešte vždy príťažlivú ženu v strednom veku“. I keď slabou pochvalou, predsa len ju zatratil.

No čo už! Zvykla si na to.

Caroline si energicky šúchala vlasy huňatým bielym uterákom, nový účes jej zvädnuto ovísal okolo brady. Kaderník tvrdil, že mikádo jej dodá mladistvý výzor, ale nevzal do úvahy, že jej jemné vlasy sa veľmi nevedia podriadiť, len smutne ovísajú. Zhlboka sa nadýchla, hlavou jej prebleslo, že v zajtrajších novinách ju pravdepodobne budú opisovať ako „kedysi príťažlivú matku nezvestného dieťaťa, Samanthy Shipleyovej“.

Záleží vlastne na tom, ako vyzerá? Bude v očiach verejnosti menej vinná zo zanedbania starostlivosti, keď bude menej príťažlivá než v čase dcérkinho zmiznutia? Médiá na nej kritizovali všetko – od lícnych kostí po krátke sukne, od ligotavých vlasov po plecia po perleťový rúž. Pochybovali dokonca aj o tom, či sú jej slzy skutočné, istý bulvárny časopis napísal, že na tlačovej konferencii zostala jej maskara „pozoruhodne nedotknutá“.

Jej manželovi sa ušla iba kvapka z vitriolu, ktorý sa ušiel Caroline.

Hoci Hunter bol príťažlivý muž, pôsobil dosť nevýrazne a možno preto sa nestal terčom ich krutých poznámok.

Zatiaľ čo Carolinina prirodzená plachosť vyznievala ako nadradenosť, Hunterova ústretovosť pôsobila prístupne, otvorene. Opisovali ho ako otca, ktorý „sa ledva udržal pri zdravom rozume... upína sa najmä na svoju staršiu dcéru Michelle, päťročné dievčatko s líčkami anjelika“, zatiaľ čo jeho manželka „stojí bokom, neprístupná a vystretá ako pravítko“.

Nikto sa nezmienil, že to práve Hunter navrhol, aby v ten večer šli von, aj keď opatrovateľka, ktorú si zabezpečili, napokon neprišla. Nikto nepripomenul, že len týždeň po Samanthinom zmiznutí sa Hunter vrátil z Mexika do svojej právnickej kancelárie v San Diegu. Nikto sa nezmienil o povestnej poslednej kvapke a jeho nevere, ktorá odsúdila ich manželstvo na zánik.

Ibaže, bola to aj jej chyba...

„Všetko bola moja chyba,“ povedala Caroline svojmu odrazu v zrkadle.

Zo zásuvky pod zrkadlom vybrala fén a namierila si ho na hlavu ako zbraň. Zapla ho a horúci vzduch jej fúkal rovno do ucha.

Takmer vzápätí sa ozvalo zvonenie. Chvíľu jej trvalo, kým si uvedomila, že zvoní telefón. Jedno dlhé, dve krátke zvonenia – znamená to, že ide o ďalší diaľkový hovor.

„Zmizni,“ zakričala smerom k spálni. A potom zamrmlala: „Dočerta s tým!“ Vypla fén, prešla do spálne a schytila slúchadlo z nočného stolíka vedľa veľkej postele. Ani sa nepozrela na ranné noviny, ktoré ležali na neustlanej posteli. „Haló.“

Ticho a potom obsadzovací signál.

„No skvelé!“ Vrátila slúchadlo na základňu a pohľad jej padol na titulnú stránku novín. Okrem toho, že tam uviedli ten hrozný fakt a nepríjemné narážky na to, čo noviny uverejnili za posledných pätnásť rokov, pričom doslova opakovali každý šťavnatý detail – Cudzoložstvo! Samovražda! Pravdivé priznania! – bola tam aj fotografia dvojročnej Samanthy, usmievala sa vedľa skice nejakého maliara, ktorý načrtol portrét jej dcéry, ako by asi vyzerala dnes. Podobné skice sa za posledné dva týždne na internete množili. Caroline klesla na posteľ, nohy ju neudržali. Telefón zazvonil znova, zdvihla ho, prv než doznelo prvé zvonenie. „Prosím vás, nechajte ma na pokoji,“ povedala.

„Ak tomu správne rozumiem, videla si dnešné noviny,“ ozval sa známy hlas. Ten hlas patril Peggy Banackovej, riaditeľke hospicu Calendula, zdravotníckeho zariadenia s dvanástimi lôžkami pre dlhodobo chorých v centre San Diega. Peggy bola už tridsať rokov Carolininou najlepšou priateľkou a pätnásť rokov jej jedinou priateľkou.

„To sa nedá nevidieť.“ Caroline sa usilovala nedívať na titulnú stránku.

„Ten kretén píše každý rok presne to isté. Ako ti je?“ Caroline pokrčila plecami. „Ujde to. Kde si?“

„V práci.“

Samozrejme, pomyslela si Caroline. Kde inde by Peggy mohla byť v pondelok o ôsmej ráno?

„Počuj, mrzí ma, že ťa otravujem,“ povedala Peggy, „najmä dnes...“

„O čo ide?“

„Len som rozmýšľala... Michelle už odišla?“

„Michelle je u svojho otca. Býva uňho dosť často, odkedy majú tú malú...“ Caroline sa zhlboka nadýchla, bolo jej na vracanie. „Mala dnes prísť do práce?“

„Pravdepodobne je už na ceste.“

Caroline prikývla a len čo sa rozlúčila s Peggy, vyťukala číslo Michellinho mobilu. Určite niekto taký tvrdohlavý a sebadeštruktívny ako jej dcéra nezabudne prísť na pracovisko vykonávať verejnoprospešnú prácu nariadenú súdom.

„Ahojte, tu Micki,“ ozval sa dcérin hlas, znel tak zadychčane, že Caroline ho ledva spoznala. „Nechajte mi odkaz.“

Ani len „prosím vás“, pomyslela si Caroline a podráždila ju prezývka „Micki“. Rozmýšľala, či preto jej dcéra používa to meno. „Michelle,“ povedala úmyselne, „práve mi volala Peggy. Zrejme meškáš do práce. Kde si?“ Zložila slúchadlo, zhlboka sa nadýchla a potom zavolala Hunterovi na pevnú linku, rozhodnutá nesprávať sa negativisticky.

Možno jej dcére len nezvonil budík.

Možno jej meškal autobus.

Možno presne v tejto chvíli prechádza bránou do hospicu.

Alebo možno dospáva prebdenú noc a odmieta počúvať nevítaný hlas reality. Možno vypila priveľa pohárikov, kým si sadla za volant, a kašľala na to, že ju nedávno odsúdili za jazdu pod vplyvom alkoholu a zadržali jej vodičský. Možno ju zbalila polícia a zrušila dohodu, ktorú jej otec vybavil s asistentom okresného prokurátora a podľa ktorej nemusela nastúpiť do väzenia, len si odpracovať pár stoviek hodín verejnoprospešnej práce.

„Dočerta, Michelle, skutočne si taká nezodpovedná?“

Caroline si uvedomila, že hovorí nahlas, a pritom už niekto zdvihol telefón.

„Caroline?“ spýtal sa jej manžel.

„Hunter,“ jeho meno jej vyvolalo nepríjemnú pachuť v ústach. „Ako sa máš?“

„Dobre. A ty?“

„Ujde to.“

„Videla si ranné noviny?“

„Áno.“

„Nie je to ľahké obdobie,“ poznamenal. Odjakživa mal talent hovoriť to, čo je jasné.

„Nie je.“ Hoci sa mi zdá, že tebe sa darí celkom dobre, pomyslela si. Mladá manželka, dvojročný syn, novonarodená dcérka, ktorá mu nahradí tú stratenú. „Je u teba Michelle?“

„Tuším pomáha Diane s malou.“

V telefóne sa ako na povel ozval naliehavý detský plač. Caroline zatvorila oči, usilovala sa nepredstavovať si nový prírastok do Hunterovej rodiny. „Volala mi Peggy, Michelle má byť v hospici.“

„Vážne? Myslel som, že tam má ísť poobede. Vydrž chvíľu. Micki!“ zakričal Hunter. „Zrejme je to len nedorozumenie.“

„Zrejme,“ zopakovala Caroline neveľmi presvedčivo.

„Čo povieš na ten profil?“ prekvapil ju Hunter otázkou. Caroline cítila, ako jej dych zamrzol v pľúcach, ohromilo ju, že jej manžel vie o tom hovoriť vecne, akoby rozprával o abstraktnom obraze, a nie o skici ich nezvestnej dcérky. „Je to... je to...“ jachtala a očami behala z fotky na kresbu. „Dali jej tvoju sánku.“

Hunter si pobavene vzdychol, znelo to ako smiech. „To je zábavné. Diana povedala to isté.“

Ach bože, pomyslela si Caroline.

„Čo je?“ Caroline počula, ako sa to Michelle spýtala otca.

„Tvoja matka,“ Hunterov hlas zoslabol, keď podal slúchadlo Michelle. „Podľa všetkého máš byť v hospici.“

„Idem tam poobede,“ oznámila Michelle matke a po jej zadychčanom šepote, ktorý znel v odkazovej schránke, nebolo ani stopy.

„Nemôžeš tam chodiť, kedy si zmyslíš,“ dohovárala jej Caroline.

„Vážne? Tak to nefunguje?“

„Michelle...“

„Daj si pohov, mama, vymenila som si službu s inou babou.“

„Ale tá neprišla.“

„Príde. Nijaké strachy. Ešte niečo?“

„Asi by si mala zavolať Peggy a vysvetliť jej to...“

„Vďaka. Zavolám.“

„Michelle...“

„Áno?“

„Tak som rozmýšľala, že by sme dnes mohli ísť spolu na večeru...“

„Nemôžem. Už som sa dohodla s kamoškou... s Emmou.“

„S Emmou?“ zopakovala Caroline a usilovala sa zamaskovať sklamanie. „Poznám ju?“

„Stretla si sa s ňou iba päť ráz.“

„Naozaj? Nespomínam si.“

„Ty si nepamätáš nijaké moje kamošky.“

„To nie je pravda.“

„To teda je. Ale musím končiť. Pokecáme neskôr.“

Telefón Caroline ohluchol v ruke. Hodila slúchadlo na posteľ a dívala sa, ako zmizol medzi pokrčenými bielymi obliečkami. „Dočerta!“ Má Michelle pravdu? Jej dcéra mala vždy dosť kamarátok, hoci ani jedna pri nej nevydržala dlho, to bolo dosť ťažké na zapamätanie. Aj preto by sa mala cítiť previnilo?

Pozrela na hodiny – pomaly bude pol deviatej. O polhodinu musí byť v škole.

Vstala, ale už teraz cítila vyčerpanosť pri pomyslení na dvadsaťtri neveľmi dychtivých študentov rozvalených v laviciach, ktorí na ňu budú hľadieť skleným pohľadom a jasne, nespochybniteľne budú dávať najavo svoju nechuť k predmetu.

Prečo študenti nemajú radi matematiku? rozmýšľala. Matematika je predsa nádherná, číra, pravdivá. Jej otec bol učiteľom matematiky a svoju lásku k číslam preniesol na dcéru. Nešlo len o rozlúštenie hádaniek a správne konečné riešenia. V iracionálnom svete plnom nejasností a náhod bola matematika nádherne, absolútne jasná a Caroline utešovalo vedomie, že v nej nie je miesto na dezinterpretáciu alebo omyly, vždy jestvovala iba jedna správna odpoveď a jej správnosť sa dala dokázať. Ďalší znak, ako by bezpochyby tvrdila Michelle, že matematika nemá nič spoločné so skutočným životom.

Caroline sa vrátila do kúpeľne a vyfúkala si vlasy. Potom si obliekla tmavomodrú sukňu a bielu hodvábnu blúzku – oblečenie si pripravila už večer. „Ty nemáš nič iné?“ spýtala sa jej raz Michelle.

„A ty?“ zakontrovala Caroline a ukázala na dcérinu zvyčajnú rovnošatu – priliehavé džínsy a nadrozmerné tričko. Ako mnohé mladé ženy jej generácie Michelle vášnivo sledovala módne trendy, najnovšie diéty a cvičenie.

„Všetko s mierou“ bol pre ňu rovnako cudzí pojem ako algebra.

„No dobre,“ povedala si Caroline. „Najvyšší čas pohnúť kostrou.“ V duchu sa modlila, aby v zborovni bolo ešte trochu kávy v kanvici. Zniesla všetko, ale deň bez kávy by nevydržala.

Už mierila ku dverám, keď sa znova ozval telefón. Po prvom zvonení nasledovali dve krátke – znova ide o diaľkový hovor a zrejme jej volá tá istá osoba ako predtým. „Nedvíhaj,“ povedala si Caroline nahlas. Ale už kráčala do kuchyne, priťahovaná crnčaním ako magnetom. „Haló?“ zdvihla slúchadlo uprostred štvrtého zvonenia.

Ticho.

„Haló?“

Počula dýchanie.

No skvelé, pomyslela si Caroline. Už len toto som potrebovala – obscénny telefonát. Aj keď diaľkový. „Teraz zložím,“ oznámila a spustila ruku so slúchadlom.

„Počkajte!“

Pritisla si slúchadlo znova na ucho. „Hovorili ste niečo?“ Ticho.

„Okej, zložím.“

„Nie... prosím vás...“

Podľa hlasu to bolo mladé dievča, možno ešte dieťa.

V jeho hlase znela zvláštna, a predsa známa naliehavosť, a preto Caroline zostala na linke. „Kto volá?“

Znova ticho.

„Pozrite, na toto skutočne nemám čas...“

„Je to byt Caroline Shipleyovej?“ spýtalo sa dievča.

„Áno.“

„Vy ste Caroline Shipleyová?“

„Vy ste reportérka?“

„Nie.“

„Kto ste?“

„Ste Caroline Shipleyová?“

„Áno. A vy ste kto?“ Znova ticho.

„Kto ste?“ zopakovala Caroline. „Čo chcete? Zložím...“

„Volám sa Lili.“

Caroline si v duchu premietla zoznam všetkých svojich študentov, minulých aj súčasných, a usilovala sa priradiť si k niekomu to meno, ale nikoho takého nepoznala. Je to jedna z Michelliných kamarátok, ktoré si nepamätala?

„Čo môžem pre vás urobiť, Lili?“

„Asi by som nemala volať...“

„Čo chcete?“ Prečo ešte neukončila tento hovor? Prečo nezložila?

„Myslím...“

„Áno?“

„Pozerala som sa na tie skice na internete.“ Lili stíchla.

„Veď viete... kresby vašej dcéry...“

Caroline sklonila hlavu. A je to tu, pomyslela si. Znova. Stávalo sa jej to každý rok o tomto čase.

Pred piatimi rokmi jej zavolal istý muž z Floridy a tvrdil, že dcéra jeho suseda sa podozrivo podobá na skice Samanthy. Caroline okamžite vyrazila do Miami, zmeškala všetky tri stredoškolské predstavenia Olivera!, v ktorých účinkovala jej dcéra, ibaže jej nádeje sa rozplynuli a mužove podozrenia sa ukázali nepodložené.

Ďalší rok nejaká žena telefonovala, že videla Samanthu v Starbuckse v Tacome v štáte Washington. Vypravila sa tam, no znova márne. A keď teraz uverejnili v novinách aj na internete najnovšie skice... „Lili,“ začala.

„Presne o to ide,“ skočilo jej do reči dievča a Caroline sa znova podlomili kolená a dych je zamrzol v pľúcach.

„Myslím, že sa nevolám Lili.“ Znova ticho. „Myslím, že sa volám Samantha. Myslím, že som vaša dcéra.“

KAPITOLA 2

Pred pätnástimi rokmi

„UŽ SME TAM ?!“ ZAKVÍLILA MICHELLE ZO ZADNÉHO sedadla najnovšieho modelu bieleho lexusu. Poťahovala bezpečnostný pás a kopala Caroline do chrbta.

„Prosím ťa, srdiečko, nerob to,“ Caroline sa obrátila na sedadle spolujazdca a pozrela na mrzutú päťročnú dcérku. Samantha pokojne spala v sedačke vedľa Michelle. V tom je rozdiel medzi mojimi dvoma dcérkami, preletelo Caroline mysľou: jedna bola neposedné dieťa s otravnými detskými otázkami, druhá bola dokonalá Šípková Ruženka. Caroline nechcela patriť medzi rodičov, ktorí uprednostňujú jedno dieťa pred druhým – jej matka bola žiarivým vzorom takého správania –, ale musela priznať, že niekedy len veľmi ťažko nemôže uprednostniť svoju mladšiu dcérku.

„Už ma to v aute nebaví.“

„Viem, srdiečko. O chvíľu tam budeme.“

„Chcem džúsik.“

Caroline pozrela na manžela. Hunter pokrútil hlavou, ani neodtrhol pohľad od cesty. Caroline zvesila plecia. Bolo jej jasné, že Hunter nechce riskovať, aby maslové kožené sedadlá jeho nového auta ofŕkal džús, a zároveň vedela, že to znamená ďalších dvadsať minút fňukania a kopania. „Onedlho budeme na mieste, srdiečko. Potom dostaneš džúsik.“

„Ja ho chcem teraz.“

„Pozri na oceán,“ usiloval sa rozptýliť jej pozornosť Hunter. „Pozri na tú krásu...“

„Nechcem pozerať na oceán. Chcem džúsik.“ Michelle hovorila čoraz hlasnejšie. Caroline vedela, že jej dieťa je na najlepšej ceste k záchvatu zlosti, ktorý sa za pár minút rozvinie do závratných rozmerov. Znova pozrela na Huntera.

„Ak jej ustúpime teraz...“ zašepkal.

Caroline si zhlboka vzdychla, hľadela cez bočné okno. Vedela, že manžel má pravdu, a tak sa sústredila na nádherný výhľad na nepoškvrnený oceán a na dobre udržiavanú cestu po pobreží. Možno Michelle odkuká jej správanie.

„Som smädná,“ Michelle jej veľmi rýchlo prekazila nádeje. Po chvíli sa ozvala o oktávu vyšším hlasom, v ktorom sa už ozývala hrozba plaču. „Som smädná.“

„Vydrž, zlatko,“ milo ju napomenul Hunter. „Onedlho sme tam.“

Rosarito Beach a rekreačné stredisko Grand Laguna, luxusný hotelový a kúpeľný komplex, Hunter vybral ako dokonalé miesto na oslavu desiateho výročia ich sobáša. Stredisko sa rozprestieralo medzi Tichým oceánom a na úpätí kopcov pri zlatom pobreží Baja. Rosarito Beach ležala len päťdesiat kilometrov južne od San Diega a poloha blízko americko-mexických hraníc z nej urobila obľúbené turistické stredisko pre obyvateľov južnej Kalifornie. Poskytovala im možnosť navštíviť cudzí štát a spoznať inú kultúru, a pritom ani nemuseli cestovať ďaleko.

Dvadsaťpäť kilometrov nádhernej prímorskej cesty viedlo do hlavnej mestskej štvrte – pláž dlhú sedem kilometrov lemovali vilky, obchody so suvenírmi, reštaurácie a nádherné luxusné hotely. Hotel Grand Laguna na svojej webovej stránke ponúkal romantické zákutia a dych vyrážajúce západy slnka, ale poskytoval aj každodenný popoludňajší program pre deti do desať rokov. Navyše zabezpečoval aj opatrovateľskú službu pre deti, čo znamenalo, že Caroline a Hunter budú mať konečne čas pre seba – už to veľmi potrebovali. Jej manžel býval v poslednom čase dosť roztržitý, čo súviselo hlavne s tým, že právnická firma, v ktorej ho mali vymenovať za partnera, sa nedávno zlúčila s inou firmou a jeho postavenie bolo dosť neisté. Caroline vedela, že to je ďalší dôvod, prečo Hunter chcel ísť do Rosarito Beach. Keby ho odvolali do práce, za pár hodín by mohol byť na mieste.

Dovolenka sa začala dobre. Samantha zaspala, len čo auto zišlo z príjazdovej cesty, a Michelle bola spokojná, že sa môže hrať s novou bábikou Wonder Woman. Žiaľ, po štvrťhodine Michelle chcela vyskúšať, či jej bábika vie lietať, a Wonder Woman zmizla pod predným sedadlom, čo vyvolalo prvé Michelline slzy. Potom prišli na medzištátnu diaľnicu číslo päť s hustou premávkou a zdržali sa aj na hraničnom priechode v Tijuane a päťdesiatkilometrová cesta sa zmenila na deväťdesiatminútové utrpenie. Caroline rozmýšľala, či predsa len nemala poslúchnuť Huntera, ktorý navrhol, aby dievčatá nechali ten týždeň doma. Ale to by znamenalo zveriť ich do opatery jej mame, čo by Caroline nikdy neurobila. Stačilo, že jej matka zbabrala výchovu vlastných detí.

Caroline si spomenula na brata Steva – bol od nej o dva roky mladší. Príťažlivý muž s pieskovými vlasmi, podmanivým úsmevom a s orieškovými očami so zlatými škvrnkami sa vďaka svojmu šarmu stal matkinou pýchou a radosťou. Ale to, čo dostal do vienka pod rúškom šarmu, mu chýbalo v ambíciách a väčšiu časť svojho dospelého života striedal profesie ako ponožky. Pred rokom začal pracovať v realitnej kancelárii a na všeobecné prekvapenie sa zdalo, že sa mu darí. Samozrejme, mamu to neprekvapilo, v jej očiach bol vždy hviezda. Možno konečne našiel svoju parketu.

„Som smädnáááá,“ zakvílila Michelle a nekonečne naťahovala poslednú slabiku.

„Srdiečko, prosím ťa, nezobuď bábätko.“

„Už nie je bábätko.“

„Spinká...“

„Ale ja som smädná.“

„No dobre, stačilo,“ vyštekol Hunter, obrátil sa na sedadle a zašermoval ukazovákom vo vzduchu. „Poslúchaj mamu a okamžite prestaň s týmito nezmyslami.“

Michelle pochytila absolútna hystéria. V aute sa ozýval len jej krik, odrážal sa od tónovaných okien a zobudil Samanthu. Teraz sa už rozjačali dve deti.

„Stále si myslíš, že bol dobrý nápad, aby sme vzali deti?“ spýtal sa Hunter s úsmevom. „Tvoj brat to možno vyriešil rozumne.“

Caroline nič nepovedala. Hunter si veľmi dobre uvedomoval, že jej brat a jeho manželka Becky sa už celé roky neúspešne pokúšali založiť si rodinu. Nešlo im to a ustavične to bol zdroj napätia medzi nimi, čo rada využívala Carolinina matka a často Becky dohovárala, že jej nedala vnúčatá, čím vznikali zbytočné nezhody medzi jej dcérou a nevestou.

Rozdeľuj a panuj, pomyslela si Caroline. Toho sa držala jej mama. Nič nové pod slnkom.

„Koľko ešte pôjdeme?“ spýtala sa Caroline.

„Už tam pomaly budeme. Vydrž.“

Caroline si oprela čelo o bočné okno, zatvorila oči a krik dcér jej prenikal do uší ako prekrikujúce sa sirény. Nie práve ideálny začiatok dovolenky. No čo, hovorila si v duchu, už to môže byť len lepšie.

UŽ BOLI TAM A ČAKALI.

Caroline si najprv myslela, že za tých pár minút, ktoré uplynuli odvtedy, čo zatvorila oči a čo prišli do nádherného hotela Grand Laguna, zaspala a iba sa jej to sníva. Ale keď sa lepšie posadila a spustila okienko, uvedomila si, že to, čo vidí, je skutočné a pred hlavným vchodom naozaj stojí šesť ľudí, smejú sa a kývajú na ňu, ich známe tváre vyzerali spokojne. „Čo sa deje?“ spýtala sa Huntera, keď k nim pristúpil zriadenec v bezchybnej bielo-zlatej rovnošate a otvoril dvere na aute.

„Vitajte v Grand Lagune,“ prihovoril sa im zriadenec a jeho slová zanikli v zborovom výkriku: „Prekvapenie!“

„Všetko najlepšie k výročiu,“ povedal Hunter s úsmevom na perách. Usmievali sa mu aj nežné hnedé oči. Naklonil sa k nej a pobozkal ju.

„Nechápem.“

Znova ju pobozkal. „Pomyslel som si, že sa potešíš, ak budeš môcť osláviť naše výročie s rodinou a priateľmi.“

„Hej, vy dvaja,“ zakričal Carolinin brat Steve. „Choďte sa ubytovať, preboha!“

„Dobrý nápad,“ Hunter so smiechom vystúpil z auta.

Rýchlo ho obklopili traja čakajúci muži.

„Nie je to najkrajší hotel, aký ste kedy videli?“ pribehla k nim Stevova manželka Becky.

Caroline vstala z predného sedadla a rýchlo pozrela na desaťposchodovú koralovočervenú budovu v tvare podkovy, na modrú oblohu a palmy. Musela priznať, že je tam tak nádherne, ako jej sľubovali.

„Zdá sa, že ťa to dosť zaskočilo,“ zašepkala jej priateľka Peggy, objala ju a jej kučeravé hnedé vlasy pošteklili Caroline na nose. Obe merali meter šesťdesiatpäť a vážili zhruba šesťdesiat kíl, takže mali takmer rovnaké postavy.

„Vyrazilo mi to dych.“ Caroline sa obrátila k manželovi. „Ako sa ti to podarilo?“

„Za to môže tvoj brat. To bol jeho nápad.“

„Nemohol som dopustiť, aby ste oslavovali desať rokov manželskej blaženosti bez nás,“ zasmial sa Steve.

Caroline pozerala z jednej usmiatej tváre na druhú – bol tam jej brat s manželkou, starí priatelia Peggy a Fletcher Banackovci, noví priatelia Jerrod a Rain Boltonovci. V skutočnosti sa Caroline tešila, že bude mať manžela celý týždeň len pre seba. Už dlho si nemohli užívať prepych večerí vo dvojici, iba ležať a relaxovať, znova sa zblížiť. Ale ich kolektívne nadšenie bolo nákazlivé a Carolinina rozpoltenosť sa rýchlo rozplynula.

„Mami! Mami! Vezmi ma odtiaľto!“

„Už idem, srdiečko.“

„Dovolíš?“ Peggy otvorila zadné dvere a vytiahla Michelle z auta. „Fíha, veď ty si už veľká slečna!“

„Chcem džúsik,“ vyhlásila Michelle.

Becky už prešla na druhú stranu auta, vybrala Samanthu zo sedačky, držala dvojročné dievčatko v náručí a zasypávala ho bozkami. „Ahoj, krásavica. Ako sa má môj anjelik?“

„Nie je krásavica a nie je ani anjel,“ namietla Michelle.

Samantha vystrela rúčky k mame.

„Ale no tak, nemôže ťa chvíľku podržať tvoja teta?“ Becky neochotne podala Samanthu matke, odstúpila a zastrčila si krátke tmavé vlasy za uši. Caroline sa zdalo, že za jej úsmevom sa skrýva únava – možno sa so Stevom znova hádali.

„Prečo vám to trvalo tak dlho?“ spýtala sa Rain. Hotelový zriadenec zatiaľ vyberal z kufra auta batožinu.

„Čakali sme tu vyše hodiny. V tej horúčave som sa celkom roztopila.“

„No, aj roztopená vyzeráš úžasne.“

Rain sa usmiala a ten široký úsmev odhalil správne množstvo dokonalých zubov. Potom si prehodila vlnité medové vlasy cez ľavé plece kvetovaného kaftanu. Modré oči, červený rúž, holé ramená opálené, vyšportované. Kedysi bola modelkou a vyzerala by krásne aj bez mejkapu, no vždy sa maľovala. Caroline sa čudovala, a nie prvý raz, prečo si Rain vybrala za muža nevýrazného Jerroda. Bol o dobrých sedem centimetrov nižší ako ona a vyzeral najmenej o desať rokov starší než v skutočnosti. Jerrod mal štyridsať rokov a bol asi rovnako nepríťažlivý, ako bola Rain príťažlivá. Bola to zaujímavá dvojica.

Skupina prešla cez vysoké sklené dvere do klimatizovanej haly plnej kvetov. Samantha sa šťastne niesla v maminom náručí, Michelle jej bola prilepená k pravému stehnu a z celej sily jej ťahala bielu blúzku, až sa Caroline bála, že ju roztrhne. „Vy ste prišli všetci spolu?“ spýtala sa.

„Steve a Becky prišli svojím autom,“ vysvetľovala Peggy. „My sme sa zviezli s Rain a Jerrodom.“

„Vy sa voláte Rain? Akože dážď?“ spýtala sa Michelle. Rain sa zasmiala a potriasla blond hrivou. „Veru. Moja mama to niekedy preháňala. A zrejme bola dosť smutná, keď sa tak nad tým zamyslím.“

„Mne sa zdá, že to je hlúpe meno,“ poznamenala Michelle.

„Michelle,“ napomenula ju Caroline, keď sa blížili k recepcii. „Správaj sa slušne.“

„Treba mi cikať,“ oznámilo dievčatko.

„Doriti,“ zahundral Hunter.

„Mami,“ zvolala Michelle, „ocko povedal škaredé slovo.“

Caroline blúdila pohľadom po hale zariadenej v hispánskom štýle a po nádvorí situovanom medzi dvoma veľkými krídlami hotela.

„Len počkaj, keď to všetko uvidíš. Je tu obrovský bazén a nádherná záhradná reštaurácia. Okrem toho aj bazén pre deti a, samozrejme, oceán,“ Becky kývla rukou tým smerom.

„A izby sú prekrásne,“ dodala Peggy.

„Sme všetci na jednom poschodí?“

Rain odfrkla. „Nie sme ani len v jednom krídle. Vy ste na tejto strane.“ Ukázala doprava. „My ostatní sme tým smerom.“ Zvrtla sa doľava.

„Mami, treba mi cikať.“

„Viem, srdiečko. Mohla by si chvíľku vydržať?“

„Nezabudnite zapísať Michelle do detského klubu,“ podotkol Steve uštipačne.

„Čo je detský klub?“ zaujímala sa Michelle.

„Ach, bude ti tam úžasne,“ nadchýnala sa Becky.

„Každé popoludnie budeš môcť kresliť, modelovať alebo hľadať skrytý poklad, alebo loviť kraby...“

„Ja nechcem loviť kraby.“

„Potom môžeš plávať alebo stavať pieskové hrady, alebo sa hrať s deťmi...“

„Nechcem sa hrať s deťmi. Chcem sa hrať s maminkou.“

„Neboj sa, srdiečko,“ utešovala ju Caroline, „budeme sa spolu veľa hrávať.“

„Bude Samantha chodiť do detského klubu?“ spýtala sa Michelle.

„Nie, zlatko. Je ešte malá.“

„Nie je malá. Je veľká.“

„O tom sa porozprávame neskôr,“ vyhlásil Hunter, keď im recepčná podala magnetické karty k ich izbe.

„Apartmán číslo šesťstodvanásť,“ povedala mladá žena a tmavé oči jej zaiskrili.

„Ach, vy máte apartmán,“ vzdychla Becky závistlivo.

„Už sa neviem dočkať, kedy ho uvidím.“

„Ďakujeme, že tvojou vinou my ostatní vyzeráme zle,“ zažartoval Fletcher. Tá poznámka bola určená Hunterovi. Všetci sa natlačili do čakajúceho výťahu.

„Je tu veľa ľudí,“ dosť nahlas sa sťažovala Michelle. Caroline sa neubránila úsmevu. Myslela si to isté. Niekomu sa z vrecka ozvala melódia z Hviezdnych vojen a zaplavila tesný priestor výťahu.

„To nemyslí vážne,“ Becky prevrátila oči, keď Steve vytiahol mobil z vrecka. „Zase?“

„Ahoj, mama,“ Steve jednou rukou držal mobil pri uchu, druhú zdvihol, aby im naznačil: Čo mám robiť?

„Volala pred hodinou,“ oznámila Becky skupinke.

„Áno, práve dorazili. Chceš hovoriť s Caroline? Nie? Okej. Áno, neskôr ti určite zavolá.“ Spýtavo pozrel na Caroline. Tá naňho vrhla pohľad, ktorý hovoril: Tak to ti ďakujem. „Čože? Áno, viem, že je to nebezpečné. Ver mi, nemám v úmysle skúšať paraglajding.“

„Nech Boh požehná jej čierne srdce,“ vzdychla Becky.

„Tá žena nikdy neprestane.“

„Nie, nemám záujem jazdiť na koni po pláži. Človek nikdy nevie, čo tie kone pili. Nie, nerobím si z teba posmech, chápem tvoje obavy. Áno, dobre. Neskôr sa porozprávame. Aj ja ťa ľúbim. Maj sa pekne.“ Steve strčil mobil do vrecka. „Čo vám poviem?“ zasmial sa. „Stále ma berie ako malého chlapca.“

„Má starká Mary naozaj čierne srdce?“ spýtala sa Michelle.

„Nie, zlatko,“ odvetila Caroline, „pravdaže nie.“

„Budeme musieť počkať na pitvu, aby sme si boli istí,“ poznamenal Hunter.

„To nemyslíš vážne,“ odfrkla Becky. „Tá žena nás všetkých prežije.“

„Milé od vás, ľudkovia,“ podotkol Steve. „Hovoríte o Carolininej a mojej matke. Prejavte jej trochu úcty.“

Kabínu zaplavil Beckin smiech.

„To som nemal na mysli.“

„Šieste poschodie,“ oznámil Fletcher a Caroline sa uľavilo. „Všetci vystupovať.“

„TAK ČO SI O TOM MYSLÍŠ? “ SPÝTAL SA HUNTER

Caroline, keď všetci konečne odišli z ich apartmánu s dvoma spálňami.

Caroline so Samanthou na rukách prešla cez žiarivo zariadenú obývačku k oknu s výhľadom na nádvorie a pozrela na záhradnú reštauráciu rovno pod sebou. Nad stolíkmi prikrytými bielymi obrusmi svietili jasnočervené slnečníky, všade naokolo kvitli koralovočervené a biele kríky. Naboku bol obrovský bazén v tvare améby, obkolesený červeno-bielo pásikavými ležadlami. Všetko bolo tak blízko, čo by kameňom dohodil. Svet mi leží pri nohách, pomyslela si Caroline, obrátila sa k manželovi a prebehla pohľadom žiarivo žlté steny izby, červenú zamatovú pohovku a červeno-zlatý ušiak. „Nádhera. Všetko je tu nádherné. Dobre si vybral.“ Prešla okolo tmavého konferenčného stolíka do jeho náručia.

„Bola si skutočne prekvapená, alebo si sa len tak tvárila?“

„To nemyslíš vážne. Bola som priam v šoku.“

„Vážne? Tak potom mám v talóne ešte zopár ďalších prekvapení, pani Shipleyová.“ Hryzkal jej ucho.

„Mami!“ zakričala Michelle z kúpeľne. „Mami, už som! Poď ma utrieť!“

Caroline mu položila hlavu na plece.

„Je už dosť veľká, nemala by sa utierať sama?“ spýtal sa Hunter, keď mu Caroline podala Samanthu a zamierila do kúpeľne.

„Čo si o tom myslíš?“ spýtala sa Caroline dcéry presne to isté, čo sa pred chvíľou spýtal Hunter manželky. Zaviedla dcérku do žlto-bielej detskej izby. Veľká posteľ pre dvoch bola zakrytá červeno-bielo-zlatou prešívanou prikrývkou a stála pri jednej stene. Pri náprotivnej stene stála detská postieľka prikrytá rovnakou, no menšou prikrývkou. Medzi posteľami bolo okno.

„Mne sa tu nepáči.“

Prečo ma to neprekvapuje? rozmýšľala Caroline. „Čo sa ti nepáči, zlatko?“

„Chcem vlastnú izbu.“

„No tak, bude ti fajn, keď budeš v izbe so sestričkou.“

„Chcem spať v tvojej izbe.“

Vtedy zazvonil telefón. Vďakabohu, prebleslo Caroline hlavou. Bola vďačná za to vyrušenie. Ešte aj rozhovor s mamou bude lepší ako toto.

„To bola Rain,“ oznámil Hunter, keď o pár sekúnd strčil hlavu do detskej izby. „Rezervovala stôl v záhradnej reštaurácii na ôsmu večer.“

„Za predpokladu, že nájdeme opatrovateľku.“

„O to som sa už postaral.“

Caroline pozrela z usmiateho batoľaťa v manželovom náručí na oduté dievčatko vedľa seba, potom znova na Huntera. „Si môj hrdina,“ vyhlásila.

Table of Contents

Start

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2