Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jim Stoppani

Velká kniha posilování

Kniha byla přeložena z anglického originálu

Encyclopedia of Muscle & Strength, Second Edition,

vydaného nakladatelstvím Human Kinetics, P.O. Box 5076, Champaign, IL 61825-5076

Copyright © 2015, 2006 by Jim Stoppani

Photographers Neil Bernstein, Jim Stoppani, Robert Q. Riley Enterprises,

Power Plate North America

Illustrations © Human Kinetics

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 220 386 401, fax: +420 220 386 400

jako svou 6205. publikaci

Překlad Libor Soumar

Odpovědná redaktorka Ivana Kočí

Jazyková úprava Eliška Tersago

Sazba Jakub Náprstek

Formát ePub Štěpán Böhm

Návrh a příprava obálky Jakub Náprstek

Pocet stran 640

Druhé, přepracované a rozšířené vydání, Praha 2016

Vytiskly Tiskárny Havlíčkuv Brod, a.s.

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2016

Cover photo © Depositphotos/Bondarchik

ISBN 978-80-271-9177-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-9176-5 (pdf)

ISBN 978-80-247-5643-1 (print)

Část I

Základy tréninku

Cílený trénink zaměřený na rozvoj silových schopností se objevuje již od počátku zaznamenané historie lidstva. Již dva tisíce let př. n. l. zvedali starověcí Egypťané pytle s pískem, aby tak zvýšili svou svalovou sílu potřebnou pro lov a souboje. Podle vojenských záznamů používali Číňané silový trénink v rámci vojenského výcviku již sedm set let př. n. l. Ovšem mnoho z nás má záměrné cvičení s cílem zvýšit sílu svalů spojené nejspíš s antickým Řeckem. Mnoho sportovců soutěžících v antických olympiádách zvedalo pro rozvoj svalové síly a zvýšení sportovního výkonu těžké kameny. Kromě zlepšení činnosti svalů vedl silový trénink i k rozvoji svalové hmoty a ke změně tělesné konstituce. Robustní muskulaturní tělesná stavba byla uctívána a zobrazována i v klasickém řeckém umění a literatuře. Ve skutečnosti lze kulturu antického Řecka oceňující rozvinutou muskulaturu považovat za jakési prvopočátky kulturistiky (bodybuildingu) a moderního sportu vůbec. Mnoho slavných sportovců té doby, jako například Milo či Herakles, často veřejně předvádělo své silové schopnosti a ukazovalo shromážděným divákům svou rozvinutou muskulaturu. V 19. století se mnoho veřejně vystupujících siláků stalo doslova celebritami. Asi nejslavnějším z nich byl Eugen Sandow, která je dnes považován za zakladatele kulturistiky.

Navzdory faktu, že je lidstvo dlouhodobě fascinováno svalovou silou a rozvinutým svalstvem, je koncept silového tréninku jednou z oblastí, se kterou je obeznámeno jen málo lidí. Dokonce i ve Spojených státech v době velkého rozvoje fitness v 70. letech minulého století, kdy se mnoho Američanů aktivně účastnilo nejrůznějších forem aerobního cvičení, byla oblast rozvoje silových schopností coby jedné z komponent fyzické zdatnosti zanedbávána. Díky průkopníkům posilování (jakými byli například Bob Hoffman, Joe Wieder nebo Charles Atlas) a na základě nových poznatků získaných výzkumem se rozvoj síly postupně stával nedílnou součástí rozvoje zdatnosti a sportovního výkonu. Počet lidí věnujících se silovému tréninku tehdy rostl rychleji, než tomu bylo u jiných forem pohybových aktivit.

S rostoucí popularitou posilování si mnoho lidí začalo uvědomovat, že silový trénink je komplikovaná věda a že chceme-li, aby pro nás trénink byl skutečně přínosem, musíme dobře chápat její zákonitosti. Právě proto je první část této knihy velmi důležitá pro každého, kdo se o nárůst svalové síly a objemu skutečně zajímá. Pochopení principů silového tréninku je nezbytné pro tvorbu a aplikaci efektivních programů, které povedou k nárůstu síly a svalové hmoty.

Ještě předtím, než se začneme zabývat vlastními metodami a programy, bychom však měli věnovat pozornost základům prezentovaným v prvních čtyřech kapitolách. Teoretické základy jsou nezbytné pro komplexní pochopení cviků, metod a programů uvedených v dalších částech knihy. Porozumění základům je důležitou podmínkou individualizace jednotlivých metod a tvorby speciálních tréninkových programů.

1Základní informace

Silový trénink absolvuje široké spektrum jedinců, a to z mnoha rozličných důvodů. Nejčastěji je to proto, že se snaží získat svalovou sílu nebo zvětšit svalový objem a současně snížit množství podkožního tuku. Většina lidí očekává, že tyto tělesné změny povedou ke zlepšení sportovního výkonu či k usnadnění běžných denních činností. Silový trénink však vede ke změnám v tělesné stavbě pouze za předpokladu dodržování určitých principů, které dále zmiňujeme. Tyto principy jsou nezbytné pro pochopení účinků silového tréninku – naučí nás, jak trénink individualizovat, aby splnil požadované cíle, a jak jej modifikovat, aby trvale docházelo k rozvoji síly a svalové hmoty.

Kromě pochopení samotného konceptu silového tréninku je nutné se seznámit i s používanou terminologií. Porozumění termínům nám umožní správně je používat, snadněji se naučíme základy silového tréninku a v neposlední řadě budeme schopni o tréninku diskutovat s ostatními. S terminologií samotnou se pak můžete seznámit ve slovníčku na konci knihy. Ještě předtím je však nutné definovat hlavní pojmy, které se v celé knize objevují. V první řadě musíme vysvětlit samotný pojem silový trénink. Při hledání informací na toto téma, ať již na internetu, v časopisech, nebo v jiných knihách, narazíte na termíny jako silové cvičení, cvičení se zátěží či cvičení proti odporu. I když mezi těmito třemi termíny existuje řada podobností, jejich přesnější definice však poukazuje na určité rozdíly.

Nejobsáhlejším pojmem je cvičení proti odporu (někdy označované také jako překonávání odporu). Tento pojem popisuje pohyb, při němž se tělo nebo jeho část pohybuje proti určité síle kladoucí pohybu odpor. Tento pohyb může zahrnovat cvičení s volnou zátěží (např. s činkami, s pytli s pískem apod.), vyvíjení tlaku proti hydraulickému přístroji nebo běh nahoru po schodech.

Silové cvičení je druhem cvičení proti odporu (ale ne každé cvičení proti odporu je zároveň silovým cvičením). Silové cvičení se týká tréninku, při němž se tělo nebo jeho část pohybuje proti vnější síle a vyvolává zvýšení svalové síly nebo hypertrofii (tedy svalový nárůst). Toho lze dosáhnout cvičením s činkami nebo na hydraulickém přístroji, nikoliv však už při běhu do schodů.

Cvičení se zátěží je také typem cvičení proti odporu a může být druhem silového cvičení. Dle striktní definice je cvičením se zátěží takový pohyb, při němž tělo překonává sílu, která je vyvolána určitým břemenem (závažím). Cvičení se zátěží může zahrnovat cvičení s činkami nebo na lanových (řetězových) posilovacích strojích, na nichž se zvedá závaží, ale nikoliv už cvičení na hydraulickém stroji či běh do schodů. Více informací najdete v tab. 1.1, v níž je uveden seznam tréninkových metod rozdělených podle výše zmíněných kategorií.

Praktická část knihy obsahuje především silová cvičení (většinou se zátěží), tj. cvičení, kdy tělo vykonává pohyb proti vnějšímu odporu s cílem vyvolat změny ve svalové síle a svalovou hypertrofii.

1.1Definice síly

Základní definice popisuje tělesnou sílu (pohybovou schopnost) jako maximální fyzikální sílu (fyzikální veličinu), kterou dokáže sval nebo skupina svalů vyprodukovat při určitém pohybovém projevu danou rychlostí (Knuttgen a Kreamer, 1987). Ovšem definovat tělesnou sílu není tak jednoduché – především proto, že samotná síla má mnoho forem. Následující definice charakterizují jednotlivé typy síly.

Tab. 1.1 Kategorie a prostředky pro silový trénink

Typ cvičení

Příklad tréninkového prostředku

Cvičení proti odporu

Cvičení s volným závažím

Destičkové posilovací stroje

Hydraulické stroje

Pneumatické stroje

Izokinetické stroje

Cvičení s vlastní hmotností

Tahání závaží

Běh s padákem

Silové cvičení

Cvičení s volným závažím

Destičkové posilovací stroje

Hydraulické stroje

Pneumatické stroje

Cvičení s vlastní hmotností

Cvičení se zátěží

Cvičení s volným závažím

Destičkové posilovací stroje

Absolutní síla je maximální síla, kterou sval dokáže vyprodukovat, jsou-li odstraněny všechny tlumicí a ochranné mechanismy. Vzhledem k této podmínce je krajně nepravděpodobné, že by bylo možné absolutní sílu prakticky realizovat. Dochází k tomu pouze za výjimečných okolností, např. ve zdraví ohrožující situaci, v hypnóze nebo při použití látek urychlujících metabolismus.

Maximální síla udává maximální množství síly, kterou jsou sval nebo skupina svalů schopny vyprodukovat při konkrétním pohybovém úkonu za jedno opakování. Hovoříme o jednom opakovacím maximu nebo o 1 OM. Někteří odborníci odhadují, že 1 OM odpovídá pouze přibližně 80 % absolutní síly. Tento typ síly je důležitý zejména pro silový trojboj (powerlifting).

Relativní síla udává poměr mezi maximální silou a tělesnou hmotností. Jedná se o důležitý údaj zejména při porovnávání síly různě velikých sportovců. Relativní síla se počítá tak, že se 1 OM vydělí tělesnou hmotností. Například sportovec vážící 90 kg, který při tlacích na lavici (bench press) zdvihne 180 kg (180 : 90 = 2), má stejnou relativní sílu jako osoba vážící 50 kg, která zdvihne 100 kg (100 : 50 = 2). Tento typ síly je důležitý pro silový trojboj nebo pro hráče amerického fotbalu a další sportovce kontaktních sportů, kteří se srovnávají s kolegy.

Rychlostní síla je schopnost rychle přesunout vlastní tělo nebo předmět. Tento typ síly má význam pro řadu sportů, a to zejména pro atletické disciplíny, jako jsou vrh koulí, hod oštěpem nebo skok daleký.

Startovní síla je schopnost generovat vysoký výkon v počáteční fázi pohybu. Tento typ síly je důležitý pro vzpírání, mrtvý tah, box, bojové sporty či americký fotbal, kde je rozhodující vygenerovat sílu okamžitě.

Akcelerační síla je schopnost rychlého růstu výkonu v průběhu větší části pohybu. Tento typ síly navazuje na startovní sílu a má význam ve sportech, jakými jsou judo nebo zápas, nebo třeba ve sprintech.

Vytrvalostní síla je schopnost produkovat sílu po delší dobu nebo prostřednictvím mnohočetných opakování pohybu. Tento typ síly je důležitý např. pro zápas, cyklistiku, plavání nebo kulturistiku.

Vezmeme-li v úvahu počet typů síly, které lze rozvíjet, je pochopitelné, že trénink bude využívat různá silová cvičení a že může být realizován různými tréninkovými přístupy. Bez ohledu na fakt, zda je trénink zaměřen na rozvoj maximální síly, maximálního výkonu nebo na vytrvalostní sílu, je nutné využívat určité konkrétní formy silového tréninku. Každý z typů síly se rozvíjí použitím určitého typu odporu, ať už činek, strojů, nebo vlastní tělesné hmotnosti. Tato kniha se zaměřuje na silový trénink orientovaný na rozvoj svalové hmoty a svalové síly. Při silovém tréninku však dochází i k mnoha dalším svalovým adaptacím.

1.2Druhy svalové činnosti

V průběhu typické tréninkové jednotky dochází k desítkám, až stovkám svalových stahů (kontrakcí), které pohybují tělem nebo náčiním. Zkrácení svalů je způsobeno kontraktilními svalovými útvary podrážděnými nervovou stimulací. Svalový stah ovšem nepředstavuje jen zkrácení svalových vláken. V závislosti na velikosti odporu a na síle, kterou svaly produkují, mohou při svalovém stahu nastat tři různé typy kontrakcí:

1.Koncentrická kontrakce. Tento typ kontrakce nastane, pokud svalová síla převyšuje velikost odporu. V takovém případě dochází k pohybu v kloubu a ke zkracování svalu (viz obr. 1.1). Jinak řečeno, koncentrická kontrakce je taková kontrakce, během níž se svalové vlákno při překonávání odporu zkracuje. Takovým případem je například při bicepsovém zdvihu pohyb vzhůru, často se o něm hovoří jako o pozitivní (koncentrické) fázi opakování.

2.Excentrická (brzdivá) kontrakce. Tento typ svalové kontrakce se vyskytuje tehdy, je-li odpor vnějšího břemene větší než síla vyvíjená svaly. V takovém případě také dochází k pohybu v kloubu, ale sval se prodlužuje (viz obr. 1.1). Příkladem excentrické kontrakce je pohyb dolů při bicepsovém zdvihu – tato kontrakce bývá označována jako negativní (excentrická) fáze opakování. Přestože se svalová vlákna prodlužují, nacházejí se v kontrakci a kontrolují pohyb břemene do výchozí pozice.

3.Izometrická kontrakce. K této svalové kontrakci dochází, vyvíjí-li sval sílu, ale poloha těla ani délka svalu se nemění (viz obr. 1.1). Izometrickou kontrakci si můžeme představit jako pokus pohnout předmětem, kterým pohnout nelze nebo který je příliš těžký. Svaly sice vyvíjejí sílu a snaží se břemenem pohnout, ale protože se břemeno nepohybuje, nedochází ke změně délky svalu.

Obr. 1.1 Hlavní typy svalové činnosti – koncentrická kontrakce, excentrická kontrakce a izometrická kontrakce

Vědci zabývající se silovým tréninkem mezi sebou často diskutují o významu těchto tří typů svalové kontrakce s ohledem na zvyšování svalové síly a svalového objemu. Existuje hned několik vědeckých studií, jejichž cílem bylo zjistit, zda některý z typů svalové kontrakce není pro rozvoj síly a objemu důležitější. Jelikož při excentrické a izometrické kontrakci lze vyvinout více síly, existuje hypotéza, že by excentrická a izometrická kontrakce mohly být pro zvyšování svalové síly a objemu účinnější než kontrakce koncentrická.

Vědci zjistili, že používání izometrické kontrakce vede ke zvýšení svalové síly a objemu (Fleck a Schutt, 1985). Avšak silové přírůstky se při izometrickém posilování objevují pouze v těch polohách (úhlech) částí těla, ve kterých byl trénink prováděn. Jinak řečeno, pokud někdo při bench pressu trénuje izometricky v polovině dráhy činky, zvýší tím svalovou sílu pouze v této poloze. Silový přírůstek nepovede ke zvýšení celkové síly při bench pressu, pokud trénink nebude probíhat izometricky v různých polohách dráhy činky. Izometrické posilování tedy může být přínosem, ale pro celkovou svalovou adaptaci je nutné zahrnout do tréninkového programu také koncentrické a excentrické kontrakce. V deváté kapitole najdete vzorový tréninkový program (Metoda izometrického posilování) využívající izometrickou kontrakci.

Protože sval lze nejvíce přetížit při excentrické kontrakci, způsobují tyto kontrakce více svalových zranění. Předpokládá se, že svalové přetížení vede k většímu nárůstu síly. Výzkumy dokládají, že je-li prováděn výhradně excentrický trénink, vede to k výraznému nárůstu síly, ovšem nikoliv už k lepším výsledkům než při uplatnění výhradně koncentrického tréninku. Proto je pro dosažení maximálního přínosu tréninku nutné v tréninkovém programu kombinovat jak excentrické, tak i koncentrické kontrakce. Vzorový tréninkový program využívající excentrickou kontrakci najdete v šesté (Metoda negativní opakování) a deváté kapitole (Trénink negativních opakování).

Aplikace koncentrické, excentrické nebo izometrické kontrakce v silovém tréninku povede k poněkud rozdílné adaptaci. I když izometrické posilování může do určité míry zvýšit svalovou sílu a objem, rozvíjí především statickou sílu, což se nemusí automaticky projevit v dynamické síle využívané ve většině sportovních disciplín. Proto by se silový trénink měl zaměřit především na koncentrické a excentrické kontrakce. Většího rozvoje svalové síly a objemu lze dosáhnout, zahrnují-li opakování jak koncentrické, tak excentrické pohyby.

Další typ svalové činnosti, který bychom měli brát v úvahu, se nazývá maximální volní úsilí. Tato svalová činnost se netýká vlastního pohybu, ale poukazuje na intenzitu překonávání odporu. V případě, že sval podstupuje maximální volní úsilí, znamená to, že se pohybuje proti odporu, jehož velikost je pro aktuální stupeň únavy maximální. Bez ohledu na počet opakování v sérii se jedná o poslední opakování, po němž již dojde k odmítnutí další koncentrické svalové práce. Jinými slovy, není již možné provést další opakování. Obvykle je tento stav označován za opakovací maximum (OM) a bývá doplněn o číselnou informaci před OM. Například 1 OM znamená hmotnost vzepřenou maximálním volním úsilím při jednom opakování, 10 OM představuje hmotnost, která vyvolá maximální volní úsilí při desátém opakování.

1.3Principy silového tréninku

Existuje nespočetné množství principů silového tréninku. Platnost mnohých z nich je však sporná, protože jen málo profesionálů se na účinnosti většiny z nich shodne. Přesto ale existuje několik principů, které jsou všeobecně uznávány. Jedná se o princip specifičnosti, princip postupného zvyšování zatížení, princip individualizace, princip variability, princip udržování a princip reverzibility. Tyto principy jsou natolik důležité, že jsou všeobecně považovány za jakési zákony silového tréninku.

Princip specifičnosti je při tvorbě silových programů jedním ze základních principů. Podle nejobecnější definice představuje trénink, který vede ke specifickým změnám. Je-li například cílem cvičení zvýšit sílu při 1 OM, musíme pro dosažení optimálního nárůstu síly cvičit s odpovídajícím počtem opakování, přiměřenými přestávkami a frekvencí cvičení. Nebo chceme-li dosáhnout zlepšení sportovního výkonu v určitém sportu, mělo by cvičení napodobovat pohyby uplatňované při daném sportovním výkonu a měly by být prováděny i podobnou rychlostí. Jedná se o jeden z nejdůležitějších principů silového tréninku, protože neprobíhá-li trénink v souladu s tímto principem, jsou negovány i všechny ostatní principy.

Princip postupného zvyšování zatížení představuje kontinuální zvyšování velikosti zatížení, jak se svaly postupně přizpůsobují dané velikosti zatížení. Velikost zatížení lze zvýšit zvýšením hmotnosti břemene, vyšším počtem opakování či počtem sérií nebo i zkrácením přestávek mezi sériemi. Trvalé zvyšování velikosti podnětů – stresu, kterému jsou svaly vystaveny, umožňuje zvyšování svalové síly a předcházení stagnaci. Jedná se o jeden z nejdůležitějších principů silového tréninku a současně o jeden z nejstarších. Tento princip byl dvěma vědci popsán již krátce po druhé světové válce (DeLorme, 1945; Watkins, 1948). Bez trvalého progresivního přetěžování svalů by po čase došlo ke stagnaci a nárůst svalové síly a objemu by se zastavil. Například pro začátečníka bude výzvou provést při bench pressu tři série po deseti opakováních s hmotností 60 kg. Po několika týdnech tréninku však budou tři série po deseti opakováních s hmotností 60 kg snadným cvikem. V tom okamžiku se ale adaptační mechanismus zastaví a svalová síla neporoste, dokud nedojde k navýšení hmotnosti činky nad 60 kg, nezvýší se počet opakování nad deset a počet sérií nebude vyšší než tři nebo se nezkrátí přestávka mezi těmito sériemi.

Princip individualizace. Tréninkový program musí zohledňovat specifické potřeby, cíle a schopnosti osoby, pro niž je vytvářen. Například začínající kulturista usilující o zvětšení svalového objemu bude cvičit podle zcela odlišného tréninkového programu než pokročilý kulturista mající stejný cíl. Rozdíl v programech není dán cílem cvičení, ale trénovaností obou jedinců. Pokročilý kulturista bude potřebovat více objemu a větší intenzitu cvičení než začátečník. Stejně bude jinak vypadat trénink vzpěrače, který trénuje pro rozvoj svalové hmoty, ve srovnání s tréninkem vzpěrače trénujícího pro zvýšení svalové síly. V tomto případě je rozdíl v tréninkovém programu dán různými cíly tréninku. Obecně řečeno bude vzpěrač, který má za cíl získat svalovou sílu, ve srovnání se vzpěračem zvyšujícím svalový objem trénovat s menším počtem opakování, s těžšími břemeny, ale s menším objemem.

Princip variability. Jednoduché pravidlo říká, že bez ohledu na to, jak efektivní je tréninkový program, je jeho účinnost časově omezená. Jakmile dojde k adaptaci, kterou má tréninkový program vyvolat, musí být organismu poskytnut nový podnět zabezpečující další rozvoj. V opačném případě dojde ke stagnaci. Jedná se o základ periodizace (viz třetí kapitola) a vysvětlení, proč je nutné používat tréninkové cykly.

Princip udržování. Pokud člověk dosáhne požadovaného cíle cvičení, udržení stavu svalové síly a svalového objemu vyžaduje již méně práce. Je-li dotyčný s dosaženým stavem spokojen, lze frekvenci tréninků snížit. Jedná se o vhodnou příležitost začlenit do programu více křížového tréninku a rozvíjet tak i jiné složky kondice.

Princip reverzibility. Pokud dojde k přerušení tréninkového programu nebo k jeho omezení pod minimální udržovací úroveň frekvence a intenzity, dojde nejen k zastavení rozvoje svalové síly a objemu, ale adaptace, ke kterým tréninkem došlo, se postupně začnou vytrácet a nastane postupný návrat na úroveň před započetím tréninku.

1.4Zahřátí, protažení a zklidnění

Někteří sportovci mají problém vyčlenit si dostatek času na trénink. Často pak zanedbávají řádné zahřátí na začátku tréninku a protažení na závěr. Řádná příprava na hlavní část tréninku a odpovídající ukončení může mít značný dopad na výkonnost i běžný život, a to zejména ve vyšším věku. Věnujte přiměřenou pozornost úvodní zahřívací části tréninku a také zklidnění a strečinku na jeho konci.

Zahřátí trvající 5 až 10 minut na běžeckém pásu či bicyklovém ergometru, kalanetika anebo také dynamické protažení formou krouživých a kmitavých pohybů povede ke zvýšení tělesné teploty. Studie provedená Taylorem a kol. (2011) zjistila, že zvýšení teploty o pouhých 0,3° umožní sportovci skočit o 6 % výše a vygenerovat o 10 % více síly. Jinak řečeno: krátké zahřátí vede ke zvýšení svalové síly. Dynamické protahovací cviky jsou účinnější, statický strečink před posilováním může snížit výkon svalů a jejich sílu v hlavní části tréninkové jednotky.

Statické strečinkové cviky je vhodné zařadit do závěrečného zklidnění na konci tréninku jakožto způsob rozvoje pohyblivosti. Strečink je totiž vhodný zejména pro zlepšení ohebnosti v době, kdy jsou svaly důkladně prohřáté a unavené.

1.5Shrnutí

Chce-li sportovec nebo trenér správně aplikovat některé pravidlo, musí se nejdříve seznámit s jeho principy. Bez dobrého porozumění základům silového tréninku nelze trénink provádět správně. Stejně jako sportovec, který nezná dobře základy své sportovní disciplíny, nebude nikdy patřit mezi nejlepší, omezují nedostatečné znalosti základů silového tréninku významně silový potenciál. Bez ohledu na to, zda je cílem posilování zvětšení svalového objemu nebo nárůst svalové síly, budou mít odpovídající znalosti pozitivní vliv na zdárné dosažení cíle. Především je nutné vědět, že existují různý typy síly, které lze trénovat: absolutní, maximální, relativní, rychlostní, startovní, akcelerační a vytrvalostní. Pro pochopení skladby každého silového opakování je nezbytné seznámit se s různými typy svalové kontrakce. Pak je možné pochopit základní koncept zatěžování vedoucí k požadovaným adaptačním změnám. Jedná se o základní výchozí podmínku. Naše znalostní základna poroste spolu se získáváním dalších informací, obsažených v následujících kapitolách první části knihy. Po seznámení se s těmito fundamentálními informacemi bude mnohem snazší aplikovat tréninkové techniky a programy popsané v dalších částech. A co je nejpodstatnější – dosažené tréninkové pokroky budou o to výraznější!

2Tréninkové proměnné

Typický silový tréninkový program trvá od několika týdnů po několik měsíců, poté je nutné jej obměnit. S ohledem na celkovou dobu programu by se jediná tréninková jednotka mohla zdát bezvýznamná, přesto je však obsah každé cvičební jednotky stejně důležitý jako skladba celého programu. Je tomu tak proto, že jednotlivé tréninkové jednotky na sebe navzájem navazují a vytvářejí tak dlouhodobý tréninkový efekt zajišťující požadovanou adaptaci organismu. V této kapitole se zabýváme principy používanými při tvorbě tréninkové jednotky silového tréninku.

Každá tréninková jednotka je tvořena nejméně pěti tréninkovými proměnnými (metodotvornými činiteli), které lze upravovat – a tím řízeně ovlivňovat tréninkové zatížení. Jsou jimi: výběr cviků, pořadí cviků, počet sérií, velikost odporu a délka přestávky mezi sériemi. Tyto činitele je nutné velmi pečlivě volit tak, aby odpovídaly úrovni zdatnosti a aby cvičení současně vyvolalo požadované adaptace.

I když vrcholoví sportovci v silových sportech, jako je vzpírání, silový trojboj nebo kulturistika, manipulují s těmito činiteli již mnoho let, prvním, kdo vědecky popsal těchto pět skupin, byl William J. Kraemer (viz tab. 2.1). Systematické obměňování metodotvorných činitelů vede k periodizaci tréninkového programu.

Tab. 2.1  Metodotvorné činitele

Metodotvorný činitel

Popis

Výběr cviků

Základní cviky

Doplňkové cviky

Komplexní cviky

Izolované cviky

Nářadí, náčiní

Pořadí cviků

Základní cviky následované doplňkovými

Velké svalové skupiny

před malými

Zaostávající svalové skupiny na začátek

Všechny série cviku v řadě

Supersérie

Počet sérií

Objem

Jedna série

Více sérií

Počet sérií cviku

Počet sérií jedné svalové skupiny

Počet sérií v tréninkové jednotce

Odpor

(intenzita)

Procenta 1 OM

Cílový interval OM

Škála OMNI-Resistance

Přestávka mezi sériemi

Závisí na odporu

Závisí na požadované svalové adaptaci

Závisí na trénované energetické zóně

Závisí na technice tréninku

2.1Výběr cviků

Všechny metodotvorné činitele jsou pro rozvoj svalové síly a objemu klíčové, avšak výběr vhodných cviků je bezpochyby jedním z nejdůležitějších kroků. Důvodem je prostý fakt, že pokud není cvičení zaměřeno na správnou svalovou skupinu, postrádají ostatní činitele význam. Zjednodušeně řečeno: svaly, které nejsou do tréninkového programu zahrnuty, nemůže tento program ovlivnit. Proto je při vytváření tréninkového programu prvním krokem právě výběr vhodných cviků.

Pro rozvoj svalové síly lze všechny cviky v tréninkové jednotce rozdělit na základní a doplňkové. Seznam typických základních a doplňkových cviků najdete v tab. 2.2. Základní cviky jsou takové cviky, které se zaměřují na cíl posilování; musejí tedy působit na ty svalové skupiny, u nichž chceme dosáhnout zvýšení svalové síly. Pro vrcholové sportovce platí, že základní cviky nejen ovlivňují svalové skupiny využívané při sportovním výkonu, ale především musejí být voleny tak, aby napodobovaly pohyby prováděné při sportovním výkonu. Například základními cviky pro vzpěrače jsou nadhoz a trh, pro silové trojbojaře pak bench press, dřep a mrtvý tah.

Tab. 2.2  Základní a doplňkové cviky

Základní cviky

Doplňkové cviky

Nadhoz

Předkopávání

Mrtvý tah

Zakopávání

Dřep

Rozpažování

Leg press

Upažování

Bench press

Bicepsové zdvihy

Tlaky před hlavou s velkou činkou

Tricepsové tlaky

Přitahování velké činky v předklonu

Flexe zápěstí

Shyby

Výpony

Zkracovačky

Základní cviky obvykle zahrnují pohyby ve více kloubech a vyžadují koordinované použití většího počtu svalových skupin. Mezi ně patří např. bench press, dřep či mrtvý tah. Protože se při provádění těchto cviků zapojuje více velkých svalových skupin, lze při nich zdvihat těžká břemena. Naopak bicepsový zdvih je cvik, při němž dochází k pohybu pouze v jenom kloubu, a proto obvykle bývá označován jako cvik doplňkový. Rozdíl je vidět na světových rekordech, v mrtvém tahu činí více než 400 kg a ve dřepu více než 500 kg, v bicepsovém zdvihu s jednoruční činkou však nepřesáhne 180 kg (i když se nejedná o rekord, který by mohl být oficiálně schválen). Jelikož základní cviky vyžadují vysokou míru síly a koordinace, měly by být zařazovány na začátek tréninkové jednotky, tedy dokud nejsou svaly unavené.

Při doplňkových cvicích se pohyb děje většinou pouze v jednom kloubu. Příkladem mohou být bicepsové zdvihy, tricepsové extenze nebo upažování. Tyto cviky zatěžují pouze jednu svalovou skupinu, proto se obvykle provádějí s mnohem lehčím břemenem než cviky základní. U silového trojboje a dalších silových sportů se doplňkové cviky provádějí zpravidla na konci tréninku, tedy až poté co jsou velké svalové skupiny unavené ze základních cviků. Výjimku z pravidla, že doplňkové cviky představují pohyb v jednou kloubu, tvoří cviky zaměřené na svaly břicha a dolní poloviny zad (flexory a extenzory trupu), jelikož při nich dochází ke složitým pohybům za účasti mnoha kloubů.

Pro svalovou hypertrofii lze cviky rozdělit na cviky se zapojením více kloubů a na cviky, při nichž se pohybuje pouze jeden kloub. V kulturistice se používají termíny kombinované (komplexní) a izolované cviky. Izolované cviky jsou cviky v jednou kloubu, při nichž se posiluje izolovaně jedna svalová skupina, která překonává odpor bez pomoci jiných svalových skupin. Příkladem je předkopávání. Většina velkých svalových skupin může být posilována pomocí kombinovaných i izolovaných cviků, výjimku tvoří biceps, předloktí, zadní strana stehen (hamstringy), lýtka a břicho, které se obvykle posilují izolovaně. Tab. 2.3 obsahuje seznam kombinovaných a izolovaných cviků pro většinu hlavních svalových skupin.

Tab. 2.3  Kombinované a izolované cviky

Svalová skupina

Kombinované cviky

Izolované cviky

Hrudník

Bench press

Bench press s jednoručkami

Rozpažování s jednoručkami

Rozpažování na protisměrných kladkách

Ramena

Tlaky s velkou činkou za hlavou

Přitahování k bradě

Upažování

Předpažování

Triceps

Bench press s úzkým úchopem

Kliky

Tricepsové tlaky na horní kladce

Tricepsové tlaky v lehu

Biceps

Bicepsové zdvihy s velkou činkou

Bicepsové zdvihy s jednoručkami v sedu

Předloktí

Flexe zápěstí

Extenze zápěstí

Kvadriceps

Dřepy

Leg press

Předkopávání

Hamstringy

Dřepy

Mrtvý tah

Zakopávání

Rumunský mrtvý tah

Lýtka

Výpony ve stoji

Výpony v sedu

Břicho

Zkracovačky

Obrácené zkracovačky

Dalším faktorem, který je při tvorbě cvičebního programu třeba brát v úvahu, je výběr odpovídajícího náčiní a nářadí. Byť se pro většinu základních cviků používají činky, tak v závislosti na cíli tréninku může být přínosem i jiné náčiní. Kupříkladu pro napodobení pohybů odehrávajících se v horizontální rovině (jako je třeba odpálení basebalové pálky) nepředstavují činky nejlepší volbu, protože poskytují odpor pouze ve vertikálním směru (tedy ve směru působení gravitace). V takovém případě je proto vhodnější použít posilovací trenažér s kladkami a lanovými rozvody. Volbu optimálních tréninkových prostředků detailněji popisujeme ve čtvrté kapitole.

2.2Pořadí cviků

Pořadí cviků v tréninkové jednotce ovlivňuje kromě efektivity cvičení i typ adaptací, které trénink vyvolá. Proto je nutné, aby pořadí cviků odpovídalo cíli posilování.

V tréninku zaměřeném na rozvoj síly začíná tréninková jednotka základními cviky a teprve poté následují cviky doplňkové. Důvodem je fakt, že základní cviky obvykle zatěžují současně více velkých svalových skupin, a tím je umožněno zvedat těžší břemena. Proto se základní cviky zařazují na začátek tréninkového programu, dokud nejsou velké svalové skupiny unavené. Zařazení doplňkových cviků na začátek tréninku limituje velikost odporu, který lze při hlavních cvicích překonat. A jelikož se provedení cviku s rostoucí únavou zhoršuje, může se únava stát příčinou zranění.

V tréninku zaměřeném na svalovou hypertrofii se na začátek tréninkové jednotky nejprve zařazují kombinované cviky a až následně cviky izolované. A to proto, že kombinované cviky umožňují provádět cviky s vyšším odporem a vedou tak k rychlejšímu růstu svalové tkáně. Výjimku tvoří metoda předunavených svalů. Tento postup používá izolované cviky před kombinovanými s cílem unavit určitou svalovou skupinu, aby se právě ona stala nejslabší svalovou skupinou pro následné komplexní cvičení. Metoda předunavených svalů je detailněji popsána v šesté kapitole.

Je-li v jedné tréninkové jednotce zatěžováno více svalových skupin, např. při komplexním posilování celého těla, a na každou velkou svalovou skupinu se zaměřuje pouze jeden cvik, určuje se pořadí cviků podle pořadí svalových skupin, kterým je nutné věnovat zvýšenou pozornost (tedy podle cíle cvičení). Ze stejného důvodu jsou velké svalové skupiny (např. nohy a záda) zpravidla posilovány dříve než menší svalové skupiny (např. ramena nebo bicepsy). Velké svalové skupiny je nutné posilovat ještě před nástupem únavy.

2.3Počet sérií

Sérií se rozumí řada opakování následovaná odpočinkem. Počet sérií provedených v rámci jedné tréninkové jednotky spoluurčuje celkový objem tréninku (počet sérií × počet opakování × velikost odporu). Proto musí počet sérií odpovídat cíli tréninku a aktuálnímu stavu trénovanosti. Stručně řečeno: násobné série vedou k rychlejšímu nárůstu svalové síly a objemu. Toto pravidlo potvrzuje i doporučení vydané Americkou národní asociací pro sílu a kondici (Pearson, Faigenbaum, Conley, Kraemer, 2000) a Americkou společností sportovního lékařství (Kreamer et al., 2002). Jednotlivé série jsou vhodné pro rozvoj síly u začátečníků nebo pro udržení síly v období, kdy je nutné omezit celkový objem. Začátečníci by měli postupně zvyšovat počet sérií, jinak u nich nedojde k trvalé svalové adaptaci.

Při tvorbě cvičebního programu je nutné vzít v úvahu počet sérií každého cviku, celkový počet sérií zaměřených na danou svalovou partii a celkový počet sérií v tréninkové jednotce. Počet sérií jednoho cviku obvykle závisí na typu posilovacího programu. Programy pro středně pokročilé až pokročilé zpravidla obsahují tři až šest sérií každého cviku. Tento rozsah je pokládán za optimální pro zvyšování svalové síly. Celkový počet sérií zaměřených na jednu svalovou skupinu je důležitým ukazatelem pro ty, kteří posilují s cílem zvětšovat svalový objem, protože při tomto tréninku se na danou svalovou skupinu soustředí více cviků. Naopak typický posilovací program pro kondičně cvičící jedince obvykle zahrnuje pouze jeden cvik na hlavní svalové skupiny. Počet sérií zaměřených na jednu svalovou skupinu se může pohybovat od tří do dvaceti čtyř a závisí na počtu cviků na danou partii, na počtu svalových skupin trénovaných v jednotce, na intenzitě a na období daného tréninkového cyklu. Celkový počet sérií v jedné tréninkové jednotce bývá mezi deseti a čtyřiceti, v závislosti na typu tréninku a počtu sérií každého cviku. Zvýšenou pozornost je třeba věnovat celkovému počtu sérií, který nesmí být příliš vysoký, zejména probíhá-li trénink ve vysoké intenzitě, protože celkový počet sérií významně ovlivňuje i celkovou vykonanou práci. Je-li dlouhodobě celková práce příliš vysoká, může pro organismus představovat nadměrnou zátěž a může být i příčinou přetrénování. Ačkoliv není jednoduché určit, kolik je již příliš mnoho, protože tento fakt ovlivňuje řada faktorů (např. trénovanost nebo genetické předpoklady), lze formulovat jistá obecná doporučení. K přetrénování může vést provádění více než dvaceti sérií zaměřených na jednu svalovou skupinu po delší dobu, ale i více než čtyřicet sérií v jedné tréninkové jednotce zaměřených na různé svalové skupiny, je-li takový trénink realizován příliš často nebo například v případě nevhodné stravy.

Pro počet sérií, stejně jako pro ostatní metodotvorné činitele, platí, že jeho obměnou lze zabránit stagnaci výkonnosti. Nejdůležitějším metodotvorným činitelem, který ovlivňuje počet sérií, je intenzita tréninku (tedy velikost odporu). Čím vyšší je velikost odporu, tím větší stres působí na svaly a tím nižší je počet sérií, které lze s daným odporem provést. Proto platí pravidlo, že celkový počet sérií by měl být o to nižší, oč vyšší je intenzita cvičení. Posilování s příliš velkým počtem sérií může mít negativní dopad na adaptační mechanismus a může vést k přetrénování.

2.4Velikost odporu

Termín intenzita v silovém tréninku odpovídá hmotnosti zdvihnutého břemene (tedy velikosti překonaného odporu) v konkrétní sérii. Mnoho kulturistů termín intenzita používá pro vyjádření obtížnosti série nebo tréninku, a to bez ohledu na vzepřenou hmotnost. Lze například provést vysoce intenzivní cvik s velmi nízkou hmotností a extrémně vysokým počtem opakování (až do svalového vyčerpání). Intenzitu cvičení lze ještě zvýšit, pokud na konci série překonáme ještě tři opakování navíc s dopomocí. Podle formální definice intenzity by ovšem takové cvičení bylo považováno za cvičení v nízké intenzitě. Proto, aby nedocházelo k nedorozumění, je vhodnější, kdykoliv odkazujeme na hmotnost břemene, používat pojem odpor. Velikost odporu je hned po výběru cviků jedním z nejdůležitějších metodotvorných činitelů. Velikost odporu v sérii je nepřímo úměrná počtu opakování. Jinak řečeno: čím vyšší je odpor, tím menší počet opakování lze s tímto odporem provést. Jedním z nejběžnějších způsobů, jak měřit velikost odporu, je pomocí procent opakovacího maxima (OM). Velikost odporu lze popsat například jako 80 % z 1 OM. Je-li osobní opakovací maximum v bench pressu 130 kg, pak 130 kg × 0,80 = 104 kg.

Tato metoda vyžaduje časté měření aktuální hodnoty 1 OM, čímž se zajistí využívání odpovídající velikosti odporu. Jedná se o metodu vhodnou pro ty silové sporty, ve kterých se časté testování běžně používá pro kontrolu výkonnosti a připravenosti na soutěže. Vzpěrači by měli tuto metodu používat pravidelně, a to jednak proto, že současně testuje i dovednosti potřebné pro vzepření břemene, a jednak proto, že vzpěrači musejí při tréninku používat přesně změřené hmotnosti. Siloví trojbojaři tuto metodu běžně používají také, protože pro jejich disciplínu je klíčová hmotnost břemene, kterou dokážou v bench pressu, dřepu a v mrtvém tahu překonat při 1 OM. Avšak mnoho silových trojbojařů trénuje s takovými procenty hmotnosti břemene odvozenými z 1 OM, o nichž předpokládají, že je zdvihnou při soutěži. Nevýhodou určování velikosti odporu podle procent OM je fakt, že počet opakování, který dokážeme realizovat s určitým procentem 1 OM, se může měnit v závislosti na zkušenostech (dovednostech), trénované svalové skupině a také na použitém načiní či nářadí.

Pro kondiční kulturisty a další fitnessové nadšence nemusí být časté zjišťování 1 OM pohodlné a často ani proveditelné. Jednak je příliš časově náročné, protože tito sportovci obvykle využívají velký počet cviků, a jednak řada cviků provedení testu 1 OM ani neumožňuje. Přestože existují tabulky, z nichž lze hodnotu 1 OM odvodit na základě počtu opakování, která lze provést s určitou hmotností, jsou tyto tabulky značně nepřesné. V takovém případě lze pro monitorování velikosti odporu používat cílové zóny OM. Označují se jako 10 OM nebo 5 OM a odpovídají velikosti odporu, se kterým se provede daný počet opakování (10 OM – deset opakování, 5 OM – pět opakování). Pokud svalová síla vzroste, stačí pouze zvýšit hmotnost břemene, ale lze zůstat ve stejné zóně OM. To umožní trvale trénovat v odpovídající zóně počtu opakování bez nutnosti zjišťovat 1 OM. Za zmínku stojí fakt, že mnoho trenérů a vědců, kteří se silovým tréninkem zabývají, doporučují, aby byl počet opakování (tedy velikost odporu) udržován pro daný trénink v poměrně malém rozsahu. Předpokládají, že sval lze za dané aktuální situace trénovat pouze pro jeden cíl. Přesto se v kulturistice v rámci jedné tréninkové jednotky používá široký rozsah opakování. Příkladem může být jedna série s velmi velkým odporem s pěti až sedmi opakováními, která je následována další sérií s malým odporem a počtem opakování mezi patnácti a dvaceti.

Novější metodou pro tvorbu a monitorování velikosti odporu je škála OMNI-Resistance (Robertson et al., 2003; Robertson 2004). Jedná se o desetibodovou škálu (viz obr. 2.1), která představuje modifikovanou verzi subjektivního pocitu zatížení (rating of perceived exertion – RPE) původně vytvořenou a popsanou Borgem (1982) a používanou především pro hodnocení metody intenzity aerobního cvičení. Každá hodnota od jedné do deseti na škále OMNI-Resistance představuje přibližně desetiprocentní zvýšení opakovacího maxima. Například použití 100 % z 1 OM znamená deset bodů na OMNI-Resistance škále, zatímco cvičení s 50 % z 1 OM odpovídá pěti bodům. OMNI-Resistance škála není přesným kvantitativním vyjádřením, ale spíše kvalitativním hodnocením určujícím, jak posilující osoba subjektivně vnímá obtížnost cvičení. Z tohoto důvodu se OMNI-Resistance škála používá především v silovém tréninku začínajících cvičenců.

Obr. 2.1 Škála OMNI-Resistance

Použito se svolením R. J. Kraemera, 2004, Percieved exertion for practitioners (Champain, IL: Human Kinetics), s. 49.

Dnes se díky mnohaletým zkušenostem potvrzují původní předpoklady, že používání určitého odporu vede k odpovídajícím výsledkům. Tyto poznatky byly využity pro vytvoření kontinua opakovacího maxima zobrazeného na obr. 2.2. Jedná se o modifikaci kontinua navrženého Fleckem a Kraemerem (2004), které je dnes širokou obcí sportovních vědců a trenérů obecně přijímáno. Kontinuum počítá (stejně jako originální kontinuum) s rozsahem maximálních opakování od jedné do dvaceti pěti, ale navíc přidává adaptaci svalové hypertrofie. Na dolním konci kontinua dochází k významnějšímu nárůstu svalové síly, zejména při používání maximálních opakovaní od jedné do šesti nebo 80 až 100 % 1 OM (O’Shea, 1966; Weiss, Coney, Clark, 1999). Zvýšená svalová hypertrofie je patrná především při tréninku maximálních opakování mezi osmi a dvanácti, což odpovídá 70 až 80 % 1 OM (Kraemer, Fleck, Evans 1996). K rozvoji svalové vytrvalosti dochází při počtu opakování vyšším než dvanáct a při 70 a méně procentech 1 OM (Stone, Coulter, 1994). Nové důkazy naznačují, že vyšší počet opakování je účinný pro svalovou hypertrofii v případě, že jsou série prováděny do vyčerpání (Burd, 2010; Burd, 2011; Mitchell, 2012). Proměnlivost svalové adaptace podtrhuje důležitost periodizace tréninku, která je nutným předpokladem pro vyvolání požadovaných změn ve svalu, ať už se jedná o zvýšení svalové vytrvalosti, nebo svalové síly. Je tomu tak proto, že jednotlivé svalové adaptace se navzájem ovlivňují. Například zvyšování svalové síly a současně svalové vytrvalosti pozitivně ovlivní i svalovou hypertrofii. Přestože se převážná část tréninků musí odehrávat v rozmezí opakování odpovídajícím cíli posilování, opakované zařazení jiných intenzit bude k dosažení cíle napomáhat.

Jedním z hlavních předpokladů, který je pro aplikaci kontinua opakovacího maxima třeba splnit, je podmínka, že všechna opakování musejí být prováděna střední rychlostí. Přesto může být rychlost provádění pohybu zvýšena nebo snížena, a to zejména při využití lehkého nebo středně těžkého odporu. Změna rychlosti pohybu má dramatický vliv na svalovou adaptaci. Obecně platí, že rychlá opakování s malým odporem jsou vhodná pro rozvoj rychlé síly, a to za podmínky, že dojde pouze k malému počtu opakování. Naopak pomalý až středně rychlý pohyb se submaximální velikostí odporu je vhodnější pro rozvoj svalové vytrvalosti a hypertrofie, protože tím se prodlužuje doba zvýšeného svalového tonu. Např. cvičení s hmotností odpovídající 30 až 45 % 1 OM se třemi opakováními maximální rychlostí tedy rozvíjí rychlou sílu, ale má minimální vliv na hypertrofii a vytrvalost.

Obr. 2.2  Kontinuum opakovacích maxim

Modifikováno podle S. J. Fleck a W. J. Kraemer, 2004,Designing resistance training programs. (Champain, IL: Human Kinetics), s. 167.

2.5Přestávky mezi sériemi

Délka přestávek mezi sériemi závisí na řadě faktorů, mezi které patří velikost odporu, cíl posilování a předpokládaná energetická zóna zatížení. Obecné pravidlo říká, že nižší počet opakování (neboli vyšší odpor) znamená delší přestávky. Stejně jako se v různých tréninkových obdobích mění velikost odporu, mění se odpovídajícím způsobem i délka přestávek.

Například při tréninku zaměřeném na zvýšení maximální síly se mezi sériemi zařazují delší přestávky proto, že zdvihání velkých hmotností s malým počtem opakování vyžaduje energii získávanou z ATP-CP (adenosintrifosfát a kreatinfosfát) systému. Tento energetický zdroj okamžitě poskytuje energii nezbytnou pro zvedání těžkých břemen nebo pro provádění výbušných pohybů v krátkém čase. Systém ATP-CP potřebuje pro zotavení více než tři minuty odpočinku. Proto se doporučuje odpočívat minimálně tři minuty, pro rozvoj maximální síly pak i více než pět minut. Základní pravidlo zní: velikost odporu 5 OM a méně vyžaduje více než 5 minut odpočinku, 5 až 7 OM vyžaduje 3 až 5 minut odpočinku, 8 až 10 OM pak 2 až 3 minuty odpočinku a 11 až 13 OM 1 až 2 minuty; nad 13 OM postačuje přestávka kratší než jedna minuta (Kraemer, 2003). Takto koncipované délky přestávek zabezpečí minimální únavu na počátku další série, díky čemuž bude síla téměř maximální. Podobně bude-li sportovec silového nebo i jiného sportu provádět krátké zatížení ve vysoké intenzitě s dlouhými přestávkami, je nutné zařazovat mezi série odpočinek trvající nejméně tři minuty.

Pro trénink svalové hypertrofie, kterou lze nejlépe trénovat při počtu opakování od osmi do dvanácti, se zdají být vhodné spíše kratší přestávky. Přestávka kratší než tři minuty stimuluje anaerobní energetický systém, což je zátěž často doporučovaná právě pro kulturistiku. Předpokládá se, že při svalovém růstu hraje svou roli únava. Jedním z vysvětlení může být laktát, jehož hladina dramaticky stoupá při zvyšujícím se počtu opakování a současném zkracování přestávek.

Sportovci, kteří se zaměřují na zvýšení svalové vytrvalosti, by měli trénink plánovat tak, aby se odehrával v nízké intenzitě (méně než 60 % 1 OM) s velkým počtem opakování (15 a více) a krátkými přestávkami (kratší než jedna minuta). Tímto způsobem lze trénovat až do nástupu únavy i dále, čímž se podpoří schopnost organismu využívat laktát jako zdroj energie a dokonce se do určité míry zvýší i aerobní kapacita. Protože je únava spojována se svalovou hypertrofií, využívá mnoho kulturistů právě také tento typ silového tréninku.

Některé typy tréninků využívají tak krátké přestávky mezi sériemi, že jsou někdy označovány za cvičení bez přestávek. Znamená to, že po ukončení jedné série nenásleduje přestávka, ale ihned se přechází k dalšímu cviku. Mezi tyto tréninkové metody patří kruhový trénink a nejrůznější formy supersérií zahrnující dvojsérie, trojsérie i gigantické série (viz šestá kapitola, v níž najdete jejich popis). Pro tyto metody je charakteristické, že určitý počet sérií různých cviků následuje bezprostředně po sobě bez přestávky na odpočinek. Přestávka je zařazena až po dokončení předepsaného počtu cviků (jejich počet se může pohybovat od dvou do dvanácti). Poté se znovu opakuje celý cyklus cviků dvakrát až pětkrát (v závislosti na programu).

2.6Další faktory

Pět tréninkových proměnných, které jsme popsali výše, je známo již mnoho let. Stejně jako v jiných oborech poznání i v posilování dochází k vývoji. Kromě výběru vhodných cviků, jejich správného pořadí, odpovídající velikosti odporu, optimálního počtu sérií a přiměřených přestávek mezi sériemi je nutné brát v úvahu i další faktory. Někteří odborníci na silový trénink se domnívají, že je zapotřebí zohlednit i rychlost pohybu a tempo, tedy čas nutný k provedení jednoho opakování. Typická doba jednoho opakování se v silovém tréninku pohybuje mezi dvěma až třemi sekundami, během kterých se uskuteční koncentrická a excentrická fáze pohybu. Tato rychlost je považována za kontrolované tempo a doporučuje ji většina trenérů. Existují však i programy, které jsou postavené na změně rychlosti pohybu. Zkrácení času jednoho opakování na méně než dvě sekundy se zdá být vhodné pro rozvoj svalového výkonu (výbušné síly). Podrobnosti najdete v deváté kapitole (viz Balistická metoda), která pojednává mj. o tréninku rychlých opakování. Někteří odborníci také věří, že zpomalení pohybu na 10 až 20 sekund může podpořit rozvoj síly a svalového objemu. Prozatím pro tato tvrzení neexistuje dostatek vědeckých důkazů, avšak předběžné výsledky jsou pozitivní. Podrobnosti k tréninku velmi pomalých opakování naleznete v šesté kapitole.

Dalším důležitým faktorem je frekvence tréninků. Četnost, s jakou je svalová skupina trénována, může být důležitější než jiný metodotvorný činitel. Vysvětlení nalézáme v zotavení. Většina odborníků trvdí, že další trénink dané svalové skupiny by měl následovat až poté, co se svalová skupina zotaví z předchozího tréninku. Ovšem zotavení svalů je záležitostí značně individuální, na níž má vliv mnoho faktorů, jakými jsou např. předchozí zkušenosti s posilováním či intenzita cvičení a jeho celkový objem. Ve většině případů se doporučuje zařadit odpočinek trvající od dvou do sedmi dní. Délka odpočinku určuje, jak bude rozdělen celý tréninkový program.

Rozdělení tréninku podle svalových skupin (tzv. dělený trénink či tréninkový split) udává, které svalové skupiny budou posilovány v jednotlivých dnech. Lze např. posilovat všechny svalové skupiny v jedné tréninkové jednotce, ale také se můžeme v jedné jednotce zaměřit pouze na jednu až dvě svalové skupiny. Je zřejmé, že počet svalových skupin trénovaných v jedné tréninkové jednotce určuje, jak často bude každá svalová skupina posilována. Dělený trénink a frekvence tréninku jsou podrobněji popsány v páté a osmé kapitole.

2.7Shrnutí

Plán tréninkové jednotky je důležitou součástí posilovacího programu. S ohledem na cíl silového tréninku je nutné pečlivě nastavit všechny metodotvorné činitele tak, aby v každém tréninku došlo k požadovaným adaptačním změnám. Pro tvorbu efektivního tréninkového programu je nezbytné pečlivě zvážit výběr vhodných cviků a jejich pořadí, intenzitu cvičení, počet sérií či délku přestávek mezi sériemi. Kromě těchto činitelů je vhodné zohlednit také rychlost provedení cviků a v neposlední řadě i frekvenci posilování jednotlivých svalových skupin. Základní informace obsažené v této kapitole se jistě stanou srozumitelnější po přečtení druhé, třetí a čtvrté části této knihy.

Obsah

Část I Základy tréninku

1 Základní informace

1.1 Definice síly

1.2 Druhy svalové činnosti

1.3 Principy silového tréninku

1.4 Zahřátí, protažení a zklidnění

1.5 Shrnutí

2 Tréninkové proměnné

2.1 Výběr cviků

2.2 Pořadí cviků

2.3 Počet sérií

2.4 Velikost odporu

2.5 Přestávky mezi sériemi

2.6 Další faktory

2.7 Shrnutí

3 Tréninkové cykly

3.1 Klasická periodizace

3.2 Reverzní lineární periodizace

3.3 Vlnovitá periodizace

3.4 Mikrocykly

3.5 Kombinovaná periodizační schémata

3.6 Typy tréninkových cyklů

3.7 Shrnutí

4 Nářadí a náčiní

4.1 Jednoduchý odpor

4.2 Proměnlivý odpor

4.3 Rychlostní (izokinetické) stroje

4.4 Netradiční a nové přístroje

4.5 Shrnutí

Část II Trénink pro rozvoj svalového objemu

5 Základní metody rozvoje svalového objemu

5.1 Týdenní dělení tréninku

5.2 Trénink jednotlivých částí těla

6 Pokročilé metody pro rozvoj svalového objemu

6.1 Metody manipulující se sériemi

6.2 Metody manipulující s opakováními

6.3 Metody manipulující s odporem

6.4 Metody manipulující s přestávkami

6.5 Metody manipulující s výběrem cviků

6.6 Metody manipulující s frekvencí

7 Tréninkové programy pro rozvoj svalového objemu

7.1 Programy pro rozvoj svalového objemu

7.2 Programy podle cíle tréninku

7.3 Programy zaměřené na jednu svalovou skupinu

Část III Trénink pro rozvoj maximální síly

8 Základní metody zvyšování svalové síly

8.1 Týdenní dělení tréninku

8.2 Základy tvorby programů pro zvyšování síly

9 Pokročilé metody rozvoje maximální síly

9.1 Metody manipulující se sériemi

9.2 Metody manipulující s opakováními

9.3 Metody manipulující s odporem

9.4 Metody manipulující s přestávkami

9.5 Metody manipulující s výběrem cviků

9.6 Metody manipulující s frekvencí

10 Tréninkové programy pro rozvoj maximální síly

10.1 Test jednoho opakovacího maxima

10.2 Program pro začátečníky

10.3 Programy pro středně pokročilé

10.4 Programy pro pokročilé

10.5 Programy zaměřené na hlavní zdvihy

Část IV Trénink pro spalování tuku

11 Základní metody spalování tuku

11.1 Techniky posilování pro spalování tuku

11.2 Shrnutí

12 Vytrvalostní trénink pro spalování tuku

12.1 Vysoce intenzivní intervalový trénink (HIIT)

12.2 Metody HIIT

12.3 Shrnutí

13 Tréninkové programy pro spalování tuku

13.1 Spalovací program

13.2 Program na rychlohubnutí

13.3 Program Super 8

13.4 Program HIIT 100

13.5 Tabatův posilovací program

13.6 Posilování celého těla s expandery

Část V Zásobník cviků

14 Hrudník

Rozdělení cviků

15 Ramena

Rozdělení cviků

16 Záda

Rozdělení cviků

17 Trapézový sval

Rozdělení cviků

18 Triceps

Rozdělení cviků

19 Biceps

Rozdělení cviků

20 Předloktí

Rozdělení cviků

21 Kvadriceps

Rozdělení cviků

22 Hamstringy a hýždě

Rozdělení cviků

23 Lýtka

Rozdělení cviků

24 Břicho

Rozdělení cviků

25 Komplexní cviky

Rozdělení cviků

26 Kalanetika

Rozdělení cviků

Část VI Strava pro maximální růst svalů, sílu a spalování tuků

27 Strava pro maximální sílu a objem

27.1 Vzorové jídelníčky

28 Strava pro spalování tuku

28.1 Postupné spalování tuku

28.2 Jak si udržet štíhlé tělo

28.3 Seznam alternativních potravin

Slovníček

Abecední seznam cviků

Literatura

O autorovi