Copyright © 2015 by Nora Roberts

Translation © Zdík Dušek, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu OBSESSION IN DEATH

přeložil Zdík Dušek

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7543-200-1 (ePub)

ISBN 978-80-7543-201-8 (mobi)

Když osud věštbu zlou nadělí,

žádný sok se nevyrovná příteli.

Jonathan Swift

Ale Zlo pravilo Dobru: Můj bratře…

Algernon Charles Swinburne

Prolog

Zabít bylo snazší, než byste si mysleli, a taky mi to přineslo mnohem větší odměnu. Konečně mám pocit, že dělám něco důležitého, co si zasluhuje opravdovou pozornost. Celý život se snažím a dělám to nejlepší, ale nikdo si mých snah pořádně neváží a nevnímá mě tak, jak si zasloužím.

Mohu objektivně a upřímně prohlásit, že na tomto novém významném projektu od začátku do konce odvádím dobrou a pečlivou práci.

Během dlouhých týdnů – vlastně měsíců – plánování, výběru a promýšlení drobných detailů byly chvíle, kdy mě zmáhala netrpělivost a dokonce i zlost.

Nastaly chvíle pochyb, chvíle, kdy mě téměř opustila odvaha a soustředění. Je tak snadné přestat, když si nikdo neváží vašich dovedností a snahy.

Ale teď vidím, že celý ten čas (vlastně šlo možná přímo o roky) stál za to.

A tak tomu bude i nadále, s časem na přípravy a plánování všech, kteří budou následovat.

Díky mnohatýdennímu sledování oběti, studiu jejích zvyků, návštěvám její budovy dlouho před dnešní nocí, investicím do nejlepšího vybavení a trénování všech kroků se mi podařilo dosáhnout prvního úspěchu.

Má první splátka, která pomáhá obnovit rovnováhu. Můj první hold, dá se říct, složený mé přítelkyni a partnerce.

Ta ledová blonďatá mrcha si zasloužila zemřít.

Nenapsal Shakespeare něco o zabití všech právníků? Možná by stálo za to jeho slova vyhledat. Jedna právnička je každopádně vyřízená. Už nebude vydělávat na darebácích, které zastupuje, a hlavně už nikdy neurazí a neponíží osobu, kterou obdivuji nejvíc ze všech. Osobu, která si zasluhovala její ÚCTU!

Je mi ctí, že se podílím na nápravě křivdy a zařizuji spravedlnost pro ženu, která se kvůli omezením daným její prací sama nemůže postarat o spravedlnost pro sebe.

Budu její mstitel a zastánce.

Brzy se dozví, že existuje člověk, který se za ni postaví a který dělá, co je třeba. Až uvidí můj vzkaz, pozná, že má někoho, kdo ji chápe, uctívá a respektuje nade všechny ostatní. Mně někdo takový celý život chyběl. Naše vazba je tak silná, že často dokážu číst její myšlenky. Zajímalo by mě, jestli čte i ona moje.

Někdy pozdě večer cítím, že je se mnou, přímo vedle mě. Proto vím, kde mám začít a co mám udělat.

Pojí nás hluboké a silné duchovní pouto starší než čas. V podstatě jsme jediná osoba, dvě strany jedné mince.

Sjednocuje nás smrt.

Pořád zbývá mnoho práce, protože seznam je dlouhý. Ale dnes večer zapisuji svoje pocity a dopřávám si malou oslavu. Zítra se vrátím ke službě spravedlnosti.

Jednoho dne, až nastane správný čas, se setkáme, a ona toho dne pozná, že má toho nejvěrnějšího přítele.

Bude to nejšťastnější den mého života.

1. kapitola

Poručík Eva Dallasová stála onoho chladného, svěžího rána ke konci roku 2060 v přepychové ložnici zařízené v sytě nachových, kovově šedivých a zelených odstínech. Reklamní vzducholodě venku urputně vychvalovaly POVÁNOČNÍ SUPERSLEVY! a pouliční prodavači nabízeli údajně značkové náramkové počítače a zlevněné kabelky zástupům turistů, kteří přijeli do města na svátky.

Život venku plynul dál. V luxusní ložnici se navzdory všem těm barvám a stylovosti zastavil.

Ani obrovská kytice bílých lilií a červených růží ve vysoké váze na podstavci uprostřed širokého okna nedokázala úplně zakrýt pach smrti, jejich těžce nasládlá vůně se k němu jen přidávala.

Na posteli, do které by se vešlo snad šest lidí, leželo tělo kdysi krásné ženy. I teď bylo vidět její vytříbený vkus na dokonale sladěných stříbrných domácích kalhotách, hedvábně levandulovém kabátku a bezchybně upravených nehtech – na rukou i na nohou – s tmavě nachovým lakem.

Oči s těžkými řasami zíraly ke stropu, jako kdyby se něčemu mírně divily.

Hrdlo jí obkružovala tenká, hluboká rána, z jejíhož ošklivého oblouku se vyřinula krev, nyní zaschlá, znečistila světle šedivé povlečení a slepila hřívu bledě plavých vlasů.

Její jazyk spočíval v broušené skleněné misce na lesklém nočním stolku vedle postele.

Ale Evu nejvíc ze všeho zarazil vzkaz na stěně nad měkce vypolstrovanou pelestí, vyvedený precizními tiskacími písmeny, černými na šedivém podkladu.

PRO PORUČÍKA EVU DALLASOVOU

S VELKÝM OBDIVEM A POCHOPENÍM.

JEJÍ ŽIVOT BYL JEDNA LEŽ;

JEJÍ SMRT JE NAŠE PRAVDA.

CHOVALA SE K VÁM NEUCTIVĚ, POMLOUVALA VÁS,

SNAŽILA SE VYDĚLÁVAT TÍM,

ŽE PODRÝVALA VŠE, PRO CO PRACUJETE.

BYLO MI POTĚŠENÍM A CTÍ VYROVNAT SKÓRE.

SPRAVEDLNOST BYLA VYKONÁNA.

VÁŠ OPRAVDOVÝ A VĚRNÝ PŘÍTEL

Evina kolegyně detektiv Peabodyová dlouze vydechla. „No páni, Dallasová.“

Ať už si Eva myslela totéž, nebo ne, otočila se ke strážníkovi ve dveřích do ložnice. „Kdo ji našel?“

„Její tajemník. Oběť se včera nedostavila na pracovní večeři a dnes nepřišla do práce, kde měla domluvenou další schůzku, a tak její tajemník Cecil Haversham přišel sem. Nikdo se jí nemohl dovolat videofonem, neotvírala dveře. Znal její kódy a měl klíč – prý jí zaléval kytky a tak dále, když oběť byla mimo město. Vešel dál kolem čtvrt na deset, uslyšel, že je v ložnici puštěná telestěna jako teď, a uviděl ji. V devět devatenáct jsme přijali hovor na devět set jedenáct, takže časové údaje sedí.“

„Kde je?“

„V bytě je uzavíratelná jídelna. Odvedli jsme ho tam a hlídáme ho.“

„Tak v tom pokračujte. Chci bezpečnostní disky z kamer v budově i z venku, a začněte obcházet sousedy. Vezměte to od tohohle patra.“

„Ano, madam.“ Trhl bradou k nápisu na stěně. „Znáte oběť?“

„Setkala jsem se s ní.“ Eva se odvrátila, aby zarazila další otázky.

Hned při vstupu do bytu se s Peabodyovou zaizolovaly a Eva zapnula záznamník. Teď zůstala chvíli stát, vysoká, štíhlá žena s krátkými rozcuchanými vlasy hnědé barvy a nazlátle hnědýma očima, které si zachovávaly poldovskou bezvýraznost.

Jo, už jsem se s ní setkala, pomyslela si. A oběť jí nebyla ani trochu sympatická. Ale zdálo se, že s Peabodyovou stráví poslední dny roku zajišťováním spravedlnosti pro kdysi vlivnou obhájkyni, která měla – podle Evina názoru – morální zásady chřestýše.

„Ověříme totožnost, Peabodyová. Každý krok ať je přesně podle manuálu.“

Peabodyová přikývla, svlékla si růžový kožený kabát – vánoční dárek od Evy –, opatrně ho odložila stranou a vytáhla z terénní soupravy identifikátor. V růžovém kulichu s bambulí přes tmavé vlasy přistoupila k tělu. „Oběť identifikována jako Leanore Bastwicková bytem na této adrese.“

„Příčina smrti vypadá celkem jasně. Uškrcení, patrně drátěnou smyčkou, ale ještě to potvrdí patolog. Co čas smrti?“

Peabodyová znovu zalovila v terénní soupravě. Vzala měřicí přístroj a na Evin nevyslovený pokyn se sklonila, aby kamera zaznamenala všechno.

„Čas smrti osmnáct třicet tři.“

„Žádná známka zápasu, žádná viditelná obranná ani jiná zranění. Na první pohled to nevypadá ani na násilné vniknutí. Oběť je plně oblečená a je tady dost cenností, které by se daly snadno odnést. Nedělá to dojem sexuálního útoku ani vloupání. Dělá to dojem čisté vraždy.“

Peabodyová zabloudila pohledem ke vzkazu na stěně. „To opravdu dělá.“

„Jo. Bezpečnostní disky možná vypoví něco jiného, ale vypadá to, že oběť otevřela dveře – někomu, koho znala, nebo o kom si myslela, že ho zná. Vrah ji zneškodnil – poznámka pro patologa, aby přednostně zadal toxikologický rozbor a zkontroloval, jestli na těle nejsou stopy po zásahu omračovačem případně vpich jehly – nebo ji přinutil silou, aby šla sem. Takové byty mají vynikající zvukovou izolaci, takže mohla křičet o pomoc a ječet a nejspíš by ji nikdo neslyšel. Na oknech jsou zatažené clony.“

„Na zápěstích ani kotnících nejsou vidět stopy po poutech.“

Eva přistoupila k tělu, prohlédla si hlavu oběti a zvedla ji, aby prozkoumala týl. „Žádné zranění naznačující úder tupým předmětem.“

Sáhla do terénní soupravy pro mikrobrýle a podívala se zblízka. „Odřenina, malá pohmožděnina. Možná spadla dozadu a uhodila se do hlavy. Zneškodnili ji, zdrogovali nebo omráčili, buď když otevřela dveře, nebo – pokud vraha znala – po jeho příchodu dovnitř. Pak ji odnesl nebo přinutil, aby sem šla sama. Povlečení není zmuchlané a polštáře za ní jsou pořád urovnané.“

Zvedla ruku oběti a prohlédla si prsty včetně nehtů. „Čisto. Není tu nic, co by naznačovalo, že vraha škrábla. Když vás někdo škrtí, bráníte se, pokud můžete, takže ona se bránit nemohla.“

Eva se i s mikrobrýlemi naklonila nad křišťálovou misku, aby prozkoumala odříznutý jazyk. „Řez vypadá docela čistě – žádné zuby nebo roztřepeniny. Patrně tenkým ostřím. Možná skalpelem. Když nemáte jazyk, nemůžete pomlouvat,“ dodala napůl pro sebe. „Když nemáte jak mluvit, nemůžete hájit zločince. Tohle bylo něco extra, něco jako… symbol.“

„Pro vás.“

Eva se podívala na vzkaz a zatím tuto nepříjemnou myšlenku potlačila. „Jak jsem říkala, vypadá to tak. Před pár lety jsme se střetly kvůli Jessi Barrowovi a těsně před tím, když zabili jejího kolegu. Měla ostré lokty, ale víceméně dělala svoji práci, jak ji chápala.“

Eva se odvrátila od těla a přešla do velkého dokonale zařízeného obýváku. „Má tady připravené oblečení. Černé šaty, nóbl boty, spodní prádlo a šperky, které vypadají jako pravé. Vrah se ničeho nedotkl. Tohle si chtěla vzít na večerní schůzku.“

Pokračovala do hlavní koupelny, celé bílé a stříbrné. V hranaté čiré váze na dlouhém bílém pultu byly další červené květiny – jistě její oblíbené.

„Ručníky na otopném žebříku, župan na háčku u sprchy, sklenice vína a nějaký obličejový sajrajt na pultu.“

„To je maska.“

„Žádnou masku nevidím.“

„Obličejová maska,“ vysvětlila Peabodyová a pohladila se po tvářích. „A hodně luxusní. Jelikož nemá připravené nic jiného, zdá se, že si chtěla udělat masku, přitom si vypít trochu vína a pak se osprchovat, ale místo toho šla otevřít dveře.“

„Fajn, dobře. Připravuje se na schůzku – zkontrolujeme její domácí pracovnu –, chce se vymydlit a nafintit, ale někdo zazvoní.“

Eva za řeči vyšla z koupelny. „Vrah se ničeho nedotýkal. V ložnici je zapnutá telestěna – jako zvuková kulisa během přípravy na večeři. Je tady vzadu, v koupelně nebo v šatně, když se ozve zvonek.“

„Hlavní vchod je zabezpečený,“ připomněla jí Peabodyová. „Pustila vraha dál?“

„To by nám měly prozradit záběry bezpečnostních kamer. Ať se dostal do budovy jakkoliv, otevřela mu dveře bytu.“

Představila si, jak Bastwicková v nóbl domáckém oblečení jde ke dveřím. Dívá se nejdřív kukátkem nebo na monitor?

K čemu mít kvalitní zabezpečení, když ho člověk nepoužívá? Určitě ho použila a necítila se ohrožená, a tak otevřela.

„Srazí ji,“ pokračovala. „Odtáhne ji nebo odnese.“

„Co když ho pozvala dál?“ navrhla Peabodyová. „Třeba to byl milenec?“

„Má schůzku. Nemá čas na sex. Nemá ani hadry na sex, ani líčení. Mohl ji donutit, aby ho vzala dál, ale nepřipadá mi to tak. Není tu nic narušeného. Všechno zůstalo na svém místě.“

Eva se odmlčela, vrátila se do ložnice a podívala se na nohy Bastwickové, pořád ve stříbrných trepkách. „Žádné škrábance na podpatcích. Netáhli ji.“

„Tak ji odnesli.“ Peabodyová s našpulenými rty odhadla vzdálenost z obýváku do ložnice. „Jestli ji srazil už tady, musel ji nést docela daleko. Proč?“

„Jo, proč? Žádné zjevné známky sexuálního útoku. Mohl ji pak znovu obléknout, ale… Morris nám to poví. Každopádně ji dostal na postel. Žádné stopy po roubíku, ale patolog zkontroluje i tohle. Zabil ji, když byla ještě mimo nebo omráčená. Rychle jí vyřízl jazyk, napsal vzkaz, abych věděla, jakou mi udělal laskavost, a odešel. Nejdřív si promluvíme s tím tajemníkem, pak se podíváme na disky. Chci si to tu projít, než zavoláme techniky.“

Cecil Haversham dělal čest svému jménu. Měl formální oblek, ve kterém vypadal upraveně jako ze škatulky. Bílé, caesarovské, nakrátko ostříhané vlasy se hodily k jeho elegantní dokonale zastřižené bradce. Puky na kalhotách jeho kamenně šedivého trojdílného obleku se zdály být tak ostré, že by se o ně člověk pořezal.

Seděl s úhledně složenýma rukama u rudého jídelního stolu na židli se zaobleným opěradlem a z celé jeho bytosti sálalo v omluvných vlnách utrpení.

Eva kývnutím propustila strážnici a posadila se do čela stolu, zatímco Peabodyová zaujala místo naproti svědkovi.

„Pane Havershame, jsem poručík Dallasová a tohle je detektiv Peabodyová. Chápu, že je to pro vás těžké.“

„Je to velice znepokojivé.“ V jeho hlase zněl nepatrný nádech britského aristokratického přízvuku, ačkoliv se podle Eviných narychlo zjištěných informací narodil v ohijském Toledu.

„Jak dlouho jste pracoval pro slečnu Bastwickovou?“

„Téměř dva roky jako její tajemník. Předtím jsem byl tajemník u pana Vanceho Colliera – z firmy Swan, Colbreck, Collier a Ives.“

„Jak jste se dostal k ní?“

„Nabídla mi místo za výrazně vyšší plat s dalšími výhodami. A cítil jsem, že trestní právo bude ve srovnání s právem firemním a daňovým… podnětnější.“

„Jako její tajemník jistě znáte její případy, klienty a společenské kontakty.“

„Zajisté. Slečna Bastwicková je… byla velice zaneprázdněná, profesionálně i osobně. K mým povinnostem patří organizace jejího rozvrhu, sledování jejího kalendáře a zajišťování optimálního využití času.“

„Víte o někom, kdo by si přál slečně Bastwickové ublížit?“

„Jako obhájkyně ve věcech trestních si samozřejmě nadělala nepřátele. Státní žalobce, klienty, kteří měli pocit, že nepodala přiměřený výkon – což je pochopitelně nesmysl –, svědky obžaloby. Dokonce i policisty.“ Věnoval Evě mírně neklidný pohled. „Taková byla povaha její práce, chápete.“

„Jo. Napadá vás někdo obzvlášť výrazný?“

„Na to se ptám sám sebe celou dobu, co tu sedím a snažím se to vstřebat. Samozřejmě se objevily výhrůžky. Vedeme si složku, kterou vám rád okopíruji, pokud mi to firma povolí. Ale nic nevyčnívá takovým tragickým způsobem. Slečna Bastwicková vždycky říkala, že kdyby jí nikdo nevyhrožoval nebo ji neoznačoval… nelichotivými jmény, neodváděla by svou práci. Musím říct, poručíku, detektive, že se jistě samy často ocitáte ve stejné pozici. Vaše práce vytváří nepřátele, obzvlášť pokud ji vykonáváte dobře.“

„O tom se s vámi nemůžu hádat.“ Eva se opřela. „Vezměte to celé od začátku. Kdy jste si začal dělat starosti a co jste podnikl?“

„Starosti, velké starosti, jsem si začal dělat dnes ráno. Do kanceláře chodím každý den v osm patnáct, takže mám čas projít zprávy, denní rozvrh a připravit potřebné poznámky nebo dokumenty k dopoledním schůzkám. Pokud slečna Bastwicková není u soudu nebo nemá nějakou časnou schůzku někde venku, chodí do kanceláře mezi osmi třiceti a osmi čtyřiceti. Dnes ráno jsem našel zprávu od pánů Chanceho Warrena a Zaneho Quirka. Slečna Bastwicková se s nimi měla sejít včera večer v osm U Monique v Parku. Zpráva přišla v devět nula tři včera večer. Klienti byli poněkud podráždění, když slečna Bastwicková nedorazila.“

„Volali po provozní době do kanceláře?“

„Ano, přesně tak. Pan Warren ve vzkazu uvedl, že se pokoušeli spojit se slečnou Bastwickovou přes její kapesní videofon – na oficiální číslo, které dává všem klientům. Když se nedovolali, zkusili zavolat do kanceláře a nechali vzkaz.“

Odmlčel se a odkašlal si. „Jelikož to bylo krajně nezvyklé, pokusil jsem se spojit se slečnou Bastwickovou přes videofon, ale dostal jsem se jenom do hlasové schránky, kam jsem namluvil vzkaz – na obě její čísla. Poté jsem zavolal panu Warrenovi a zjistil jsem, že slečna Bastwicková do té restaurace vůbec nedorazila a že pan Warren zůstal s panem Quirkem na večeři zhruba do desáté hodiny.“

Když se znovu odmlčel, aby si odkašlal, ozvala se Peabodyová: „Nemám vám donést trochu vody, pane Havershame?“

„Ach, nechci vás obtěžovat.“

„To není obtěžování. Vážíme si vaší spolupráce,“ odpověděla Peabodyová a vstala.

„Jste velice laskavá.“ Přejel si prstem po uzlu na kravatě. „Očekával jsem, že slečna Bastwicková dorazí v osm hodin dvacet minut, protože jsem jí na základě její žádosti domluvil časnou schůzku v kanceláři. Nedostavila se, takže jsem přeložil klienta na později a znovu jí zkusil zavolat na videofon. Přiznávám, poručíku… ach, děkuji, detektive,“ řekl, když mu Peabodyová přinesla vysokou sklenici vody. Elegantně se napil a dlouze vydechl.

„Jak jsem říkal, přiznávám, že v tu dobu už jsem si dělal velké starosti. Obával jsem se, že slečna Bastwicková onemocněla nebo že došlo k nehodě. Rozhodl jsem se zajít sem pro případ, že by jí bylo zle a nemohla k videofonu. Jak jsem vysvětloval strážníkům, znám její kódy, protože se jí starám o květiny a další věci, kdykoliv je mimo město. Když nereagovala na zazvonění, dovolil jsem si použít kódy a vstoupit do bytu. Chápu, že to může vypadat příliš drze, jako vpád do soukromí, ale měl jsem vážné obavy.“

„Mně to připadá rozumné.“

„Děkuji.“ Znovu si lokl vody. „Zavolal jsem na ni, a jelikož jsem uslyšel hlasy – po chvilce jsem si uvědomil, že jde o telestěnu v její ložnici –, zavolal jsem znovu. Neodpověděla, a tak jsem s ještě většími obavami vyrazil přímo do ložnice. Ještě jednou jsem zavolal pro případ, že by byla indisponována, a přišel jsem ke dveřím.“

„Byly otevřené, nebo zavřené?“

„Ehm, otevřené. Okamžitě jsem ji uviděl. Viděl jsem… Vykročil jsem dovnitř s tím, že jí pomohu, ale před postelí jsem se zarazil, protože bylo až příliš zřejmé, že je na jakoukoliv pomoc pozdě. Byl jsem otřesený. Možná… možná jsem zaječel, nevím to jistě. Vytáhl jsem videofon. Třásly se mi ruce, takže jsem ho málem upustil. Zavolal jsem na devět set jedenáct. Operátor, mimochodem velice konejšivý a laskavý, mi řekl, abych se ničeho nedotýkal a počkal na policii. Při vstupu do bytu jsem se dotkl vchodových dveří a pak ještě jednou, když jsem otvíral strážníkům. A možná jsem se dotkl dveřního sloupku u ložnice, nedokážu si vzpomenout.“

„To je v pořádku.“

„Viděl jsem, co je napsané na stěně. Nemohl jsem to přehlédnout. Ale nechápu to.“

„Vzpomínáte si, jestli v té složce s výhrůžkami je něco o mně? O někom, kdo by jí vyhrožoval ve spojitosti se záležitostí Jesse Barrowa?“

„Ne. Nastoupil jsem u ní až později, ačkoliv o tomto případu vím.“

„Můžete nám v rámci rutinního šetření sdělit, kde jste byl včera večer mezi pátou a osmou hodinou?“

„Bože.“ Teď si přihnul ze sklenice o něco víc. „Samozřejmě mohu. Z kanceláře jsem odešel pět minut po páté. Manželka si plánovala večeři se sestrou, protože na mně byla řada, abych hostil šachový klub. Marion se o šachy příliš nezajímá. Domů jsem dorazil zhruba v pět dvacet a začal jsem připravovat večeři. Marion odešla kolem tři čtvrtě na šest za sestrou a první členové klubu dorazili přesně v šest. Lehce jsme povečeřeli a hráli jsme… myslím, že zhruba do půl desáté. Poslední z klubu odešel krátce před desátou, brzy po Marionině návratu. Je nás celkem osm. Můžu vám poskytnout jména.“

„To bychom ocenili. Jde pouze o rutinu.“

„Rozumím. Slečna Bastwicková byla náročná zaměstnavatelka. To mi vyhovuje, protože si vedu nejlíp, když mám jasně dané úkoly a výzvy. Myslím, že se nám spolupracovalo velice dobře. Rozumím i tomu, že ji někteří považovali za nepříjemnou. Já ne.“

Poprvé se odvrátil a zvlhly mu oči. Eva mlčela, zatímco se snažil opanovat.

„Omlouvám se. Silně mě to zasáhlo.“

„Není kam spěchat.“

„Děkuji. Nepovažoval jsem slečnu Bastwickovou za nepříjemnou. A i kdyby ano, řekl bych to, co vám teď říkám. Udělám cokoliv, abych vám pomohl najít osobu, která ji zabila. Stačí mě jen požádat.“

„Moc nám pomáháte,“ ujistila ho Peabodyová. „Možná byste nám mohl povědět, jak slečna Bastwicková vycházela s partnery, s kolegy, s lidmi ve vaší firmě.“

„Inu, občas docházelo k třenicím, jak lze očekávat. K soupeření. Ale mohu říct, že byla vysoce ceněná a respektovaná. Já… má asistentka se mně několikrát pokoušela dovolat. Strážníci požádali, abych nezvedal videofon, a tak jsem ho vypnul, ale jakmile to půjde, měl bych se vrátit do kanceláře. Je třeba zařídit mnoho věcí a dohlédnout na ně.“

„Ještě jeden dotaz,“ ozvala se Eva. „Pracovala momentálně na něčem velkém, něčem žhavém?“

„Předpokládám, že by se tak dal označit případ pánů Warrena a Quirka. Jsou obviněni ze zpronevěry a podvodu, kterého se měli dopustit na vlastní firmě. Jsou finanční konzultanti. Příští týden se jejich záležitost bude projednávat před soudem. Slečna Bastwicková byla přesvědčena, že dosáhne osvobození ve všech bodech obžaloby. Byla velice ostrá obhájkyně, jak víte.“

„Jo. Máme vám někoho zavolat, pane Havershame?“

„Mně?“ Chvíli se tvářil nechápavě. „Ne, ne, ale děkuji. Vrátím se do kanceláře, abych zařídil, co je třeba.“

„Hodily by se nám kopie těch výhrůžek.“

„Ano, okamžitě si promluvím s panem Sternem.“

„Můžeme zařídit, aby vás jeden ze strážníků odvezl do kanceláře,“ nabídla Peabodyová.

„To je od vás laskavé, ale není to daleko a raději půjdu pěšky. Myslím, že mi pomůže, když se projdu a utřídím si myšlenky.“

Vstal, stejně jako Eva. „Její rodina. Právě mě to napadlo. Má rodiče a sestru. Její rodiče bydlí v Palm Beach a její sestra…“ Na chvilku se odmlčel a promnul si spánek. „Ta žije s rodinou ve Východním Washingtonu. Mám se s nimi spojit?“

„O to se postaráme,“ řekla mu Eva. „Jestli vás ještě něco napadne, ozvěte se nám.“

„Samozřejmě. Chci se zeptat, pro svůj klid. Bylo to rychlé?“

„Myslím, že bylo.“

„Doufám, že netrpěla.“

Zatímco ho Peabodyová odváděla z bytu, Eva se vrátila do šatny.

„Pod tou naškrobeností byl docela roztomilý,“ poznamenala Peabodyová, když se vrátila. „A podle mě ji měl vážně rád.“

„Aspoň někdo,“ odpověděla Eva. „Byla tvrdá, studená a arogantní. Myslím, že neměla moc skutečných přátel, ale určitě spoustu známých, klientů a kolegů. Tady je trezor, jak jsem čekala. Nevypadá to, že by s ním někdo něco prováděl, ale pozveme si elektronikáře, ať ho otevřou a zkontrolují. Taky si promluvíme s jejími pojišťováky a ověříme, zda tu jsou všechny cennosti. Pro jistotu, Peabodyová, abychom vyloučili tu nepravděpodobnou možnost, že nás tím vzkazem někdo tahá za ucho.“

„Za nos.“

„Proč za nos? Co je to za pitomost? Rčení jsou otravná.“

Na chvíli se zamyslela a přitiskla si prsty k očím.

VÁŠ OPRAVDOVÝ A VĚRNÝ PŘÍTEL

Pořád se jí vybavovala poslední slova vzkazu, ale musela je vytěsnit. Prozatím.

„Tohle bude děsný blázinec. Musíme okamžitě informovat rodinu, protože taková věc se rychle rozkřikne. Musíme se spojit s úřadem státního žalobce, aby nám kryl záda při získávání kopií všeho, co se nám podaří získat. Výhrůžky, seznam jejích klientů, složky o případech. Její firma bude mít obvyklé námitky a možná bude protestovat hlasitěji než obvykle. Média budou slintat blahem, jakmile se jim dostane do ruky tenhle pitomý vzkaz, a můžete se spolehnout, že to nepotrvá dlouho.“

„Kdo by pro vás zabíjel?“ Peabodyová počkala, až Eva spustí ruce. „Chci říct, kdo by zabíjel, protože se k vám někdo choval hrubě nebo… no, arogantně?“

„Nikdo mě nenapadá. Snažím se nenavazovat blízké vztahy s vrahy.“

„Nemyslím konkrétní jméno, Dallasová. Spíš typ nebo kategorii. Někdo, komu jste pomohla, koho jste zachránila. Nebo někdo blízký někomu, komu jste pomohla nebo koho jste zachránila. Je to možné. Taky to může být člověk, který sleduje vaši kariéru. Chtěl by být jako vy. Jste docela známá, Dallasová, ať se vám to líbí, nebo ne. A chápu, že nelíbí. Ale jste známá. Vyřešila jste řadu velkých případů.“

„Řešila jste je se mnou.“

„Jo, ale já nejsem vdaná za zatraceně krásného Ira, který má víc peněz než Bůh. A který je taky každou chvíli ve zprávách. Připočtěte popularitu případu Icoveových, Nadininy knížky o něm a filmového trháku, který podle ní natočili.“

„Sakra.“ Eva si podrážděně prohrábla vlasy. Pokoušela se o ni bolest hlavy. „To mě bude pronásledovat nadosmrti. Ale jdete na to dobře – takovým směrem se musíme vydat. Někdo, kdo má pocit, že mi něco dluží. Člověk, který chce být jako já a myslí si, že mě brání, když dělá to, co já nemůžu. Zabíjí nepřátele, nebo ty, koho za ně považuje. Protože, k čertu, Peabodyová, na Bastwickovou jsem si ani nevzpomněla přes rok, od doby, co Barrow prohrál odvolání.“

Vrátila se do ložnice a znovu si přečetla vzkaz na stěně. „Chovala se ke mně neuctivě,“ zahučela. „Doufejme, že to není hlavní bod motivu, protože seznam lidí, kteří se ke mně nechovají dostatečně uctivě, by byl zatraceně dlouhý. Jsem přece polda, sakra. Její život byl jedna lež; její smrt je naše pravda. Naše? Má partnera? Nebo mluví o mně – o sobě a o mně?“

„Odpovídá to, ne? Dělá to pro vás a pro spravedlnost. Bastwicková, obhájkyně ve věcech trestních, vy jako polda. Navíc zná gramatiku a tak dále. Podívejte na ten středník. Kolik vrahů, které jsme zatýkaly, by použilo středník?“

„Hm. Dobrý postřeh. Fajn, musíme se podívat na policii, spravedlnost a neúctu z celkového hlediska, ale prozatím se soustřeďme na oběť a na to, proč zabíjel konkrétně ji. Známá, bohatá, atraktivní, se spoustou nepřátel.“

„Jako vy,“ podotkla Peabodyová tiše a v jejích tmavých očích zasvítily obavy. „To je třeba další spojitost.“

„Já nejsem bohatá, to Roarke. A nestrojím se každý den jako ona.“

„Sluší vám to.“

„Páni, díky, Peabodyová.“

„Podívejte, jste vysoká, štíhlá, máte pěkné lícní kosti a ještě dolíček na bradě. Sluší vám to a vypadáte dobře i před kamerami. Drsně. A jasně, vypadáte jako polda, i když jste nastrojená na nějakou Roarkeovu akci. Třeba po vás ten chlap touží a tohle je jeho způsob, jak se vám… chápete, dvořit.“

„K čertu.“ Z toho pomyšlení se jí dělalo lehce mdlo. „Radši se místo spekulování podíváme na disky. A zavoláme techniky i márnici.“ Eva se podívala na tělo. „Musíme se o ni postarat.“

„Tohle vrah nechápe.“ Peabodyová trhla bradou ke vzkazu a zvedla svůj kabát. „Vůbec to nechápe.“

Table of Contents

Prolog

1. kapitola