Přeložil:

JAN HALÍŘ

Robert Kirkman, Jay Bonansinga:

The Walking Dead – Živí mrtví – Vzestup Guvernéra

Vydání druhé

Copyright © 2011 by Robert Kirkman AND Jay Bonansinga

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC.

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2032. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Walking Dead – Rise of the Governor

vydaného nakladatelstvím Tor, Londýn, v roce 2011

Český překlad © 2012 Jan Halíř

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0425-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0426-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Robert Kirkman

Jay Bonansinga

The Walking Dead

Živí mrtví

Díl 1

Vzestup Guvernéra

(ukázka)

Pro Jeanie-B, Joeyho a Billa…

slunce mého života.

Jay

Pro Soniu, Petera a Collettu…

slibuji, že až budete mít všichni zaplacenou školu,

už nebudu pracovat tak moc.

Robert

PODĚKOVÁNÍ

Zvláštní poděkování patří Robertu Kirkmanovi, Brendanu Deneenovi, Andymu Cohenovi, Davidu Alpertovi, Stephenu Emerymu a všem těm skvělým lidem okolo Kruhu zmatení.

Jay

Palec nahoru pro Jaye Bonansingu, Alberta a všechny ostatní z Kruhu zmatení, parádní chlápky z Image Comics a taky Charliemu Adlardovi za to, že to celé kormidluje. A obrovský respekt pro Rosenmana, Rosenbauma, Simoniana a Lernera – a samozřejmě – Brendana Deneena: dobrá práce.

Robert

ČÁST PRVNÍ

Dutí lidé

Na umírání není nic vznešenýho.

To zvládne každej.

Johnny Rotten

JEDNA

Jak se tak Brian Blake krčil v zatuchlé temnotě šatníku, s hrudí sevřenou hrůzou a s bolestí pulzující v kolenou, přemýšlel, že kdyby tak měl ještě jedny ruce, mohl by si zakrýt uši a snad tak uniknout zvukům drcení lidských hlav. Avšak jediné ruce, které Brian zrovna měl, byly právě zaneprázdněny zakrýváním drobných uší děvčátka stojícího vedle něj.

Sedmiletá holčička se v jeho náručí neustále třásla a trhala sebou při občasných úderech ozývajících se za dveřmi šatníku. Pak nastalo ticho, přerušované jen zvukem bot lepících se na zkrvavené dlaždice a přívalem rozčileného šepotu v hale.

Brian se znovu rozkašlal. Nemohl to zastavit. Už několik dní bojoval s tímhle zatraceným nachlazením, nemizející plísní v jeho kloubech a dutinách, které se nemohl zbavit. Stávalo se mu to každý podzim, vždy když dny v Georgii začínaly být vlhké a chmurné. Vlhkost prostupovala jeho kostmi, vysávala mu energii a kradla dech. A teď cítil s každým zakašláním pronikavé bodání horečky.

Prohnul se v dalším suchém a sípavém záchvatu kašle a přitiskl své ruce na uši malé Penny, přitom pořád odkašlával. Byl si vědom toho, že jeho chraptění přitahuje nežádoucí pozornost na druhé straně dveří šatníku, kdesi v zákoutích domu, ale nemohl s tím nic dělat. S každým zakašláním uviděl slabá světla – jako jemné záblesky ohňostroje na jeho zaslepených zornicích.

Šatník – sotva sto dvacet centimetrů široký a asi devadesát centimetrů hluboký – byl temný jako kalamář a páchl naftalínem, myším trusem a starým cedrovým dřevem. Plastikové obaly na kabáty, visící v šatníku, se Brianovi otíraly o tvář. Jeho mladší bratr Philip mu řekl, že nevadí, když bude v šatníku kašlat. Ve skutečnosti Brianovi klidně mohla z toho kašlání upadnout jeho zasraná hlava – alespoň by to odlákalo příšery – ale neměl by radši svým zatraceným kašláním nakazit Philipovu malou holčičku. Kdyby něco chytila, Philip by mu rozbil hlavu.

Záchvat kašle pominul.

O pár chvil později narušily ticho další vlekoucí se kroky před šatníkem – další mrtvý vstupující do vražedné zóny. Brian přimáčkl ruce pevněji na dětské uši a Penny sebou škubla při dalším provedení Štípání lebky v D moll. Kdyby měl Brian popsat rámus v hale, nejspíš by zavzpomínal na dobu, kdy pracoval jako neúspěšný provozovatel obchodu s hudbou, a řekl by vám, že zvuky rozbíjení hlav jsou jako symfonie pro bicí, která se asi hraje v pekle – jako zfetovaný výtažek z Edgarda Varese nebo zdrogované sólo pro bicí od Johna Bonhama – s opakujícími se slokami a refrény: těžké dýchání lidí… belhavé kroky další kráčející mrtvoly… hvízdnutí sekery… zvuk oceli nořící se do masa… a konečně, velký závěr, plácnutí vlhkého, mrtvého těla na slizkou podlahu.

Když se znovu za dveřmi šatníku rozhostilo ticho a veškeré dění přestalo, přejel Brianovi mráz po zádech. Jeho oči, již navyklé na temno uvnitř šatní skříně, uviděly odlesk husté krve prosakující pod dveřmi. Vypadala jako motorový olej. Jemně odsunul svou neteř dál od rozšiřující se louže tak, že se tiskla k botám a deštníkům na zadní stěně. Lem její džínové sukénky se smočil v krvi. Rychle se stáhla pryč a drhla skvrnu, jako kdyby ji samotné vstřebání krve mělo nějak nakazit. Brian bojoval s dalším křečovitým záchvatem kašle. Chtěl neteři pomoci, tak polknul – bolelo to, jako by polykal rozbité sklo – a objal děvčátko celými pažemi. Nevěděl, co jiného dělat nebo říct. Chtěl jí pošeptat něco uklidňujícího, ale nemohl přijít na nic, co by ji mohlo ukonejšit. Její otec by věděl, co říct. Philip by to věděl. On vždycky věděl, co říct. Philip Blake byl muž, který říkal věci, o nichž si ostatní přejí, aby je řekli oni sami. Říkal, co bylo třeba říci, a dělal, co bylo třeba udělat. Jako teď, když byl s Bobbym a Nickem a prováděl, co bylo potřeba… zatímco Brian dřepěl ve tmě jako vyděšený zajíc a přál si vědět, co tak říct své neteři.

Vezmeme-li v úvahu, že Brian Blake byl starším ze dvou sourozenců, je s podivem, že to byl Brian, kdo byl vždycky ten slabší. S výškou sotva sto osmdesát centimetrů, a to v botách s podpatkem, vypadal Brian Blake jako vychrtlý hastroš, který s obtížemi vyplnil své černé obnošené džíny a potrhané triko. Šedivá bradka, krajkové náramky a kštice temných vlasů dokreslovaly obraz pětatřicetiletého tuláka, který se nemusí o nic starat a který ne a ne dospět. Takový člověk se teď krčil v šeru šatníku páchnoucího naftalínem.

Brian se s chrapotem nadechl a podíval se na nevinně vyhlížející Penny, na její mlčenlivou, vyděšenou tvář, která v temnotě šatníku vypadala až strašidelně. Penny byla vždy tiché děvčátko s takřka porcelánovým vzezřením, skoro jako čínská panenka, které dodávalo její tváři téměř až nadpozemský nádech. Ale od té doby, co zemřela její matka, se uzavřela ještě více do sebe, ještě více zbledla a ztichla, až působila téměř jako duch, duch s pramínky havraních vlasů, které zakrývaly její velké oči.

Za poslední tři dny skoro nepromluvila. Byly to ovšem tři výjimečné dny – a trauma se projevuje u dětí a dospělých rozdílně – jenže Brian se bál, že Penny upadá do šoku.

„Bude to v pohodě, holčičko,“ zašeptal jí a zakašlal.

Penny něco řekla, aniž by zdvihla zrak. Cosi mumlala a zírala dolů na podlahu, na její špinavé tváři se zatřpytila slza.

„Co jsi to říkala?“ Brian ji přitáhl k sobě a utřel jí slzu.

Opět něco řekla, a znova a znova, ale nemluvila přímo na Briana. Znělo to spíš jako modlitba nebo nějaké zaklínadlo: „Už nikdy to nebude v pohodě, už nikdy, nikdy, nikdy.“

„Šššš.“ Držel její hlavu a jemně ji přitiskl k záhybům svého trika. Pocítil vlhké teplo její tváře na svých žebrech. Znova jí zakryl uši, když se z haly ozval další úder sekery, jak prorazila pokožku hlavy, pokračovala tvrdou schránkou lebky, mozkovou plenou, aby nakonec skončila v kašovité šedé hmotě týlního laloku.

Udělalo to rázný zvuk – představte si baseballovou pálku, když zasáhne vlhký míček – výstřik krve jako když mop pleskne o podlahu – následovaný strašným, mokrým žuchnutím. Je zvláštní, že tohle byla pro Briana ta nejhorší část: to duté, vlhké plesknutí těla padajícího na luxusní keramickou dlažbu. Ta podlaha byla zcela jistě vyrobená na zakázku, se složitým zdobením s aztéckými vzory. Byl to překrásný dům… tedy spíše kdysi býval.

Hluk opět ustal a rozhostilo se hrůzné ticho. Brian potlačil kašel, snažil se jej zadržet jako petardu, která má každou chvíli vybouchnout, aby lépe slyšel změny v dechu ozývajícím se zpoza dveří šatníku a těžké kroky šinoucí se kaluží krve. Celé místo však ovládlo hrobové ticho. Brian cítil, jak dítě vedle něj znehybnělo – malá Penny se připravovala na další salvu hvízdání seker – ale ticho se táhlo dál. Při zvuku cvaknutí jen několik centimetrů vzdálené západky a otočení kliky šatníku naskočila Brianovi husí kůže. Dveře se otevřely.

„Tak jo, je to dobrý.“ Baryton zabarvený dlouhým kouřením a přílišným popíjením whisky přicházel od muže shlížejícího do šatníku. Jeho oči pomrkávaly do temnoty, tvář se mu leskla potem, byl zrudlý úsilím vynaloženým na porcování zombií a ve svých dělnických rukou držel Philip Blake nabroušenou sekeru.

„Víš to jistě?“ vydal ze sebe Brian.

Brian svého bratra ignoroval a podíval se na dceru. „Všechno je v pořádku zlatíčko, taťka je v pořádku.“

„Víš to jistě?“ pronesl Brian se zakašláním.

Philip pohlédl na svého bratra. „Co kdyby sis zakryl pusu, kámo?“

Brian zasípal. „Určitě je to v pohodě?“

„Zlatíčko?“ promlouval Philip Blake láskyplně k dcerce. Jeho mdlý, ospalý jižanský hlas moc nekorespondoval s jasnými, divokými jiskrami násilí, které právě bledly v jeho očích. „Potřebuju, abys tu ještě na chvilku zůstala. Dobře? Zůstaneš tady, dokud táta neřekne, že můžeš vylézt ven. Rozumíš?“

S nepatrným přikývnutím mu bledé děvčátko slabě naznačilo, že rozumí.

„Tak pojď, kámo,“ popoháněl Philip svého staršího bratra ven ze stínu šatníku.

„Budu potřebovat, abys mi pomohl s úklidem.“

Brian se s obtížemi postavil na nohy a prorazil si cestu skrz visící kabáty.

Vylezl z šatníku a zamrkal v ostrém světle v hale. Zíral a kašlal. Na krátký okamžik to vypadalo, jako kdyby se do okázalého vchodu dvoupatrového domu v koloniálním stylu, jasně osvětleného zdobenými měděnými lustry, pustila parta malířů postižených obrnou. Široké pásy lilkově purpurových skvrn barvily tyrkysově zelené stěny. Černé a rudé Rorschachovy vzory zdobily podlahové lišty a římsy. A pak ty tvary na podlaze.

Šest těl s rukama v bok leželo na krvavých hromadách. Věk a pohlaví byly zakryty mokrým krveprolitím, skvrnitou a popelavou kůží a zdeformovanými lebkami. Největší tělo leželo v rozšiřující se kaluži žluči na konci točitého schodiště. Další, možná paní domu, třeba kdysi veselá hostitelka, nabízející broskvový řez a jižanskou pohostinnost, byla teď roztažená na krásném bílém parketu v nepořádku a červivá šedá hmota odpadávala z její proražené lebky.

Brian cítil, jak se mu zvedá žaludek a hrdlo se mu proti jeho vůli rozšiřuje.

„Tak jo, pánové, máme tu co dělat,“ řekl Philip, směřující slova ke svým přátelům Nickovi a Bobbymu a také ke svému bratrovi, ale Brian jej stěží slyšel přes chorý tlukot vlastního srdce.

Uviděl další ostatky – během posledních dvou dnů začal Philip nazývat ty, které zabili, jako „dvakrát vařený vepřový“ – rozházené po tmavé, naleštěné podlaze u prahu obývacího pokoje. Snad děti, které tu kdysi žily, nebo návštěvníci, kteří trpěli jižanskou nepohostinností v podobě nakaženého kousnutí, tato těla ležela v obrazcích tvořených tepenním postřikem. Jedno z nich, jeho nebo její promáčknutá hlava, leželo obličejem dolů jako rozlitý hrnec polévky, ještě pořád pumpovalo své šarlatové tekutiny a zaplavovalo podlahu jako protržený požární hydrant. Několik dalších mělo v lebce stále zarytou čepel malé sekyrky, zaražené až po rukojeť, jako vlajky průzkumníků, triumfálně zaklesnuté do kdysi nedostupných vrcholků.

Brianova ruka vyletěla k ústům, jako kdyby mohl zastavit proud stoupající jícnem. Pocítil slabé klepání na vrcholku své lebky, jako by se mu po pokožce hlavy procházela můra. Podíval se nahoru.

Z lustru na stropě kapala krev, jedna kapička přistála Brianovi na nose.

„Nicku, přitáhni nějaký ty plachty, co jsme viděli v –“

Brian padl na kolena, nahrbil se a vyzvracel se na podlahu. Záplava khaki tekutiny proudila napříč dlažbou a mísila se se stopami padlých mrtvých.

Slzy pálily Briana v očích, když vyhazoval čtyřdenní duševní trápení na podlahu.

Philip Blake si nervózně povzdechl. Hukot adrenalinu v něm ještě stále koloval. Chvíli se ani nepokoušel jít ke svému bratrovi. Jen tam tak postával, odložil zkrvavenou sekeru a obrátil oči v sloup. Je zázrak, že Philip neměl ve svých očních důlcích vydřené drážky po těch letech, co koulel očima na účet svého bratra. Ale co jiného měl Philip dělat? Ten ubohý zmetek byl rodina, a rodina je rodina… obzvlášť v tak mimořádných časech, jako jsou tyto.

Podobnost byla nesporná – s tím Philip nemohl nic dělat. Vysoký, šlachovitý dlouhán s provazovitými svaly obchodníka sdílel stejné tmavé rysy jako jeho bratr, stejné tmavě mandlové oči a vlasy, černé jako uhlí, po jejich mexicko-americké matce. Máma Rose se za svobodna jmenovala Garciová a její rysy převládaly v rodině nad geny jejího manžela, velkého, hrubiánského alkoholika skotsko-irského původu jménem Ed Blake. Ale Philip, o tři roky mladší než Brian, podědil po otci sílu a svaly.

A teď stál, přes sto osmdesát centimetrů vysoký, ve vybledlých džínách, pracovních botách a tkaném triku, s knírem střiženým v mongolském stylu a vězeňskými tetováními jako mívají motorkáři, a chystal se přesunout svoji úchvatnou postavu ke zvracejícímu bratrovi a možná říct něco drsného, až se zastaví. Z předsíně uslyšel něco, co se mu nelíbilo.

Bobby Marsh, Philipův starý známý ze střední školy, stál poblíž schodiště a otíral čepel sekery o své džíny velikosti XXL. Statný, dvaatřicetiletý, z pomaturitního studia vyhozený Bobby Marsh nosil dlouhé, mastné, hnědé vlasy stažené do krátkého copu. Bobby nebyl přímo obézní, ale rozhodně měl nadváhu, každopádně to byl ten typ, kterému by jeho spolužáci ze střední v Burke County říkali tlouštík. A teď se chichotal s nervózním a protivným smíchem, když sledoval, jak Brian Blake zvrací. To chichotání bylo bezbarvé a prázdné – takový tik, který Bobby evidentně nedokázal ovládat.

Tohle zneklidňující hihňání začalo před třemi dny, kdy se jeden z prvních nemrtvých vypotácel z provozního prostoru čerpací stanice blízko letiště v Augustě. Oděna v krví nasáklou kombinézu, vybelhala se ta umaštěná opice ven z úkrytu a pokusila se udělat si jídlo z Bobbyho tlustého krku, když vtom zakročil Philip a přetáhl tu věc páčidlem.

Objev toho dne – pořádná rána do hlavy úplně stačí – vedl k dalšímu zneklidňujícímu smíchu z Bobbyho strany – jednoznačně obranný mechanismus – se spoustou nervózních řečí, že „něco je ve vodě, chlape, jako zkurvenej mor“. Ale Philipa tenkrát nezajímaly příčiny těch sraček a určitě ho nezajímaly ani teď.

„Hej!“ zvolal Philip na mohutného muže. „Pořád si myslíš, že je to sranda?“

Bobbyho smích ustal.

Na druhé straně pokoje, blízko okna shlížejícího na temný dvorek zahalený nocí, stála znepokojeně čtvrtá postava. Nick Parsons, další přítel z Philipova rozmarného dětství, byl robustní štíhlý třicátník se školáckou péčí o vzhled a mariňáckým sestřihem věčného sportovce. Jelikož byl Nick jako jediný z celé skupiny nábožensky založený, trvalo mu nejdéle, než si zvykl na představu ničení věcí, které kdysi bývaly lidmi. Teď byly jeho kalhoty i tenisky potřísněné krví a v očích mu planulo trauma, když sledoval Philipa přicházet k Bobbymu.

„Promiň, chlape,“ zamumlal Bobby.

„Je tam moje dcera,“ řekl Philip Blake a přiblížil se k Marshovi tak, že se jejich nosy téměř dotýkaly. Nestálé chemikálie vzteku, zděšení a bolesti se ve Philipovi mohly okamžitě vznítit.

Bobby se podíval na krví umazanou podlahu. „Promiň, promiň.“

„Jdi pro ty plachty, Bobby.“

Necelé dva metry nedaleko dřepěl Brian Blake pořád na všech čtyřech, vylučoval poslední zbytky obsahu svého žaludku a pokračoval v suchém dávení.

Philip přišel ke svému staršímu bratrovi a klekl si k němu. „Pusť to ven.“

„Já – eh –“ zaskřehotal Brian, popotáhl a snažil se dát dohromady celistvou myšlenku.

Philip jemně položil svoji velkou, ušpiněnou, mozolnatou ruku na bratrova shrbená ramena. „To je v pohodě brácho… jen to ze sebe všechno dostaň.“

„M-mrzí – mě to.“

„To je v pořádku.“

Brian se vzchopil, utřel si ústa hřbetem ruky. „My-myslíš, že jste je dostali všechny?“

„Jo.“

„Seš si jistej?“

„Jasný.“

„Dívali jste se… všude? Ve sklepě a tak?“

„Ano, pane, dívali. Ve všech ložnicích… dokonce i v podkroví. Poslední vylezl z úkrytu při zvuku toho zasranýho kašlání, který bylo dost hlasitý, aby probudilo zkurvenou mrtvolu. Náctiletá holka, která se pokusila dát si jednu z Bobbyho brad k obědu.“

Brian syrově a bolestivě polkl. „Tihle lidé… oni… tady žili.“

Philip si povzdechl. „Teď už ne.“

Brian se rozhlédl po pokoji a pak upřel zrak na bratra. Brianova tvář byl zvlhčená slzami. „Ale oni byli… rodina.“

Philip přikývl a nic neřekl. Chtěl na bratra pokrčit rameny – no a kurva co – ale jen dál přikyvoval. Nemyslel na zombifikovanou rodinu, kterou právě odstranil, nebo na důsledky toho otupujícího masakru, kterého se v posledních třech dnech dopustil – vraždění jedinců, kteří ještě nedávno byli starostlivými matkami, pošťáky nebo obsluhou u benzinky. Včera začal Brian blábolit o nějakých sračkách ohledně rozdílu mezi morálkou a etikou v této situaci: z morálního hlediska by člověk neměl zabít nikdy, ale z hlediska etického, které je nepatrně odlišné, by měl člověk dodržovat taktiku zabíjení pouze v sebeobraně. Ale Philip nepovažoval to, co dělali, za zabíjení. Nemůžete přece zabít něco, co už je mrtvé. Prostě to rozmáčknete jako brouka, jdete dál a nepřemýšlíte.

Skutečnost byla taková, že Philip nemyslel ani na to, jaký bude další krok, který jeho ubohá skupinka podnikne – což nejspíš zůstane zcela na něm (de facto se stal vůdcem této party a možná si to i přiznával). Právě teď se Philip Blake soustředil na jediné: od chvíle, kdy se před dvaasedmdesáti hodinami začali lidé měnit – z důvodů, které doposud nikdo nedokázal vysvětlit – dokázal Philip Blake myslet jedině na to, aby ochránil Penny. To byl taky sakra důvod, proč před dvěma dny odešel ze svého rodného města Waynesboro.

S malou farmářskou komunitou na východním okraji střední Georgie to šlo z kopce hodně rychle, když lidé začali umírat a vracet se zpět. Ale bylo to Pennyino bezpečí, které nakonec Philipa přesvědčilo, aby kopl do vrtule. Kvůli Penny si přibral na pomoc své staré kamarády ze střední a kvůli Penny se vydal do Atlanty, kde, podle zpráv, byly zřizovány uprchlické tábory. Bylo to všechno kvůli Penny. Penny byla jediné, co Philipovi zůstalo. To jediné, co ho hnalo kupředu – jediný balzám na poraněnou duši.

Dlouho předtím než propukla tahle nevysvětlitelná epidemie, ho vždycky za bezesných nocí bodlo u srdce právě ve tři ráno. Přesně v tuto hodinu ztratil svou ženu – těžko uvěřit, že už to byly skoro čtyři roky – na kluzké silnici jižně od Athens. Sarah byla navštívit kamarádku na Georgijské univerzitě, něco popila a v zatáčce kdesi ve Wilkes County ztratila kontrolu nad svým vozem.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

ČÁST PRVNÍ

Dutí lidé

JEDNA