Přeložila:

PETRA KLŮFOVÁ

Fern Michaels: Pomsta

Vydání první

Copyright © 2005 by Fern Michaels

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2033. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Vendetta vydaného nakladatelstvím

ZEBRA BOOKS, published by Kensington Publishing Corp.,

New York v roce 2006

Český překlad © 2016 Petra Klůfová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2016 Martina Černá

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0428-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0429-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Fern Michaels

POMSTA (ukážka)

Z cyklu Sesterstvo (3)

Prolog

Myra Rutledgeová prudce otevřela oči, ale zůstala ležet bez hnutí, aby neprobudila Charlese. Po chvíli se pomaloučku přesunula k okraji postele a přitom se ohlížela, zda Charles pořád spí. Pravidelně, zhluboka oddechoval. Spokojeně vyklouzla zpod přikrývky.

Dnes byl její den. Dlouhých pět let čekala, až přijde, toužila po něm skoro chorobně. Za necelých dvanáct hodin bude mít splnění svého snu na dosah. V koutcích úst se jí zachvěl náznak úsměvu. Copak si člověk skutečně může sáhnout na vlastní sen?

Myra se naposledy ohlédla za sebe, aby měla jistotu, že Charlese nevyrušila ze spánku, načež si neslyšně navlékla župan a tichounce se odplížila do přízemí. Ze všeho nejdřív nastavila termostat na sedmadvacet stupňů. I ve flísovém županu se totiž klepala chladem a zimomřivě si překřížila paže na prsou. Její rozlehlý farmářský dům byl sice hodně starý, ale měl moderní, nedávno rekonstruované topení, nejkvalitnější, jaké trh vůbec nabízel, takže Myra věděla, že potrvá jenom pár minut, než se v kuchyni udělá příjemné teplo.

Sotva jí kolem kotníků zakroužil vír teplého vzduchu, zamířila ke kuchyňské lince, aby zapnula kávovar. Tohle byla její soukromá ranní siesta, chvíle těsně před vykouknutím slunce nad obzor, rituální zrození nového neposkvrněného dne, který mohl přinést cokoliv.

Posadila se do starého křesla s opěradlem z vyplétaného rákosu a červeně čalouněným sedadlem a čekala, až v kávovaru dokape všechna káva. Všimla si, že má nezvykle rozklepané ruce. Bezmyšlenkovitě si je přisedla, aby se přestaly třást. Jen škoda, že si nemohla sednout i na zbytek svého těla, protože teď už se klepala od hlavy k patě.

Pořád ještě nedokázala uvěřit, že za pár hodin se v tajné místnosti pod starým domem sejde Sesterstvo – tajná organizace, kterou založila po smrti své dcery Barbary, zabité synem zahraničního diplomata.

Jenom pár hodin poté, co v ďábelsky vysoké rychlosti způsobil smrt Barbary a jejího nenarozeného dítěte, mladík tajně vycestoval ze země a vyhnul se trestu. Od té chvíle Myra truchlila a každým dnem postupně odumírala vědomím, že nemá šanci ani na spravedlnost, ani na pomstu.

Až dodnes.

Zvedla se, nalila si pořádně velký hrnek kávy a donesla si ji zpět ke stolu. V posledních několika letech tohle udělala snad tisíckrát – v šedém stmívání usrkávala horký nápoj a vzpomínala na dceřinu tragickou smrt…

Myra toho dne slavila šedesátku a s oběma dcerami si domluvila schůzku ve washingtonské restauraci Jockey Club, jež patřila k jejím oblíbeným podnikům. Myra tam dorazila jako první a nechala se vrchním Franklinem doprovodit na rezervované místo v kuřácké části; tehdy v restauracích ještě existovaly kuřácké salonky. Ne snad, že by Myra a její dvě děvčata patřily mezi vášnivé kuřáky, ten odpudivý zlozvyk společně překonaly už dávno, ale ve výjimečných situacích si ke skleničce tu a tam jedno hříšné cigárko zapálily.

Vybavila si, jak ji Barbara a Nikki nadchly a potěšily návrhem, že si oslavu udělají pouze ve třech, pro tentokrát dokonce bez Charlese. Staroušek sice trochu brblal, ale samozřejmě souhlasil, že trojice jeho životních lásek má na dámskou jízdu právo. Bůhví, že pro Myru byla obě děvčata hlavním, jediným smyslem života. Nikki adoptovala jako maličkou, ale v žádném případě ji nemilovala míň než vlastní krev.

Setkání hned od počátku slibovalo báječný večer, který se kouzelně rozzářil po Barbařině oznámení, že nejenom plánuje svatbu, ale že je dokonce těhotná. Svěřila se, že svatební obřad si plánuje v obývacím pokoji rodinné farmy Pinewood, aby se pak ve svatebních šatech mohla z patra po zábradlí svézt do přízemní haly. Jak to tehdy řekla? „Jestli mi to zatrhneš, svatba se nekoná.“ Myra Barbaře se smíchem slíbila, že ji pod schody chytí do náruče.

Bože, při té představě už předem slzely smíchy!

„Tak tomuhle říkám pamětihodný okamžik. Nemá někdo z vás foťák?“ zasmála se Barbara. Vzpomněla si, že Nikki stále vozí v kufru auta fotoaparát, a než její dvě společnice stačily něco namítnout, už byla pryč od stolu a přebíhala na protější stranu ulice. Myra s Nikki ji s láskyplným úsměvem sledovaly z okna restaurace.

A pak se stalo něco nepředstavitelného. Barbara vzhlédla od auta, matce a nevlastní sestře rozpustile zamávala a vkročila do prázdné vozovky. Náhle se jakoby odnikud zhmotnilo svištící auto s diplomatickou značkou a o zlomek vteřiny později ležela Barbara zhroucená na dlažbě jako kus hadru, všude se ozýval ohlušující skřípot brzd, křik a vřískání šokovaných svědků, a za minutu se už na místě objevila policie a záchranka.

A to byl definitivní konec světa, v němž Myra žila doposud.

A teď zadumaně srkala vychládající kávu. Právě při téhle vzpomínce se vždy znovu zhroutila, každý den nanovo. Celý rok po Barbařině smrti prožila jako ve tmě, jako by zemřela i ona sama. Nějakým zázrakem se nakonec probojovala zpět k životu, nejprve díky Nikki a Charlesovi, a definitivně ji z šoku vytrhla reportáž na televizním zpravodajském kanálu CNN. Trojnásobná matka Marie Lewellenová vzala spravedlnost do vlastních rukou, protože soudní systém selhal při soudním procesu a postihu muže, jenž znásilnil a zavraždil její dceru. Zdrcená matka přímo na schodišti před soudní budovou a před televizními kamerami vytáhla z kabelky pistoli a vraha své dcery chladnokrevně zastřelila. Ten výstřel probudil Myru z roční mrákotné apatie a přiměl ji najmout si Nikki, aby tak Marii Lewellenové zajistila ten nejlepší právní servis. A jako by už beztak v rodině neměli dost problémů, tak snoubencem Nikki byl Jack Emery, asistent okresního státního zástupce, který na Marii vypracoval obžalobu. Znamenalo to, že se ti dva ocitli na opačných stranách barikády, což je upřímně trápilo, ovšem nepřimělo je to ustoupit z odhodlání prosadit svou.

Myra za Marii uhradila kauci ve výši jednoho milionu dolarů, aby zoufalá matka mohla na soud čekat doma, s manželem a dvěma malými syny. Bylo víc než jisté, že soud samozvanou popravčí vraha vlastní dcery pošle na dlouhá léta za mříže, proto Myra požádala Charlese, ať pomůže rodině zmizet do bezpečí a začít nový život. Díky Charlesovým kontaktům a zkušenostem z minulých let, kdy fungoval jako tajný agent v MI6 přímo ve službách Jejího Veličenstva, se jim pro rodinu Marie Lewellenové skutečně podařilo najít úkryt. Jejich zmizení tak dodnes zůstalo tajemstvím pro všechny, kdo se o případ někdy zajímali.

No ano, Myra tehdy zchudla o milion dolarů, ale byla pevně přesvědčená, že šlo o nejlepší investici jejího života. Trápilo ji jediné, a sice jak bezohledně se Jack ve své umanutosti chová a jak zarytě se snaží odhalit to, co sám označoval za „Myřin podraz“. A právě kvůli Jackově posedlosti pomstou nakonec Nikki zrušila zasnoubení – a tím se ona i Jack změnili na zatrpklé, mstivé a rozzuřené protivníky.

Myra vstala, aby si dolila kávu, a přitom si všimla Charlese postávajícího ve dveřích. Láskyplně se mu pověsila kolem krku. Charles Myru objal a políbil ji na tvář.

„Tak co, Myro, máme dnes dobré ráno?“

„To nejlepší, Charlesi, lepší si nemůžu ani přát. Jenom jsem tu seděla a vzpomínala.“ A protože jí neušel Charlesův ustaraný pohled, honem dodala: „Já vím, já vím, ale já se neutápím jenom v minulosti. Vzpomínat je přirozené. Nechci na Barbaru nikdy zapomenout, na nic, co s ní souvisí, ale už to zvládám, chápeš? Posaď se, drahý, naliju ti kávu. Miluju tyhle chvíle, kdy jsme spolu jen my dva… Už je to tak, stárneme, nemám pravdu, lásko?“

Charlesovi pobaveně zajiskřilo v očích. „Trošičku ano, ale nestojí to za řeč. Hlavní je, jak se cítíme. Už se nemůžu dočkat našich sestřiček. Všechno už jsem připravil, takže zbývá jen je vyhlížet.“

Myra před Charlese postavila hrnek horké kávy. „Pověz mi po pravdě, lásko… litoval jsi někdy, že jsem tě přemluvila k založení tajného Sesterstva?“

„Ani v nejmenším. Nebudu zapírat, že po časech ve službách Jejího Veličenstva se mi nestýská, ale mise s našimi děvčaty mi to vrchovatě vynahrazují. Dokonce jsem měl příležitost potkat staré známé, když jsem se na ně obrátil jako na odborníky. Ale jinak platí a platit bude dál, že bez tvých peněz bychom si nikdy nemohli hrát na prodlouženou ruku pozemské spravedlnosti. Na to bys neměla zapomínat.“

„Charlesi, vždyť si to klidně můžeme přiznat. K poslání a fungování Sesterstva přispívá každý z nás. Ty svými znalostmi a kontakty, já penězi, Nikki svou právnickou profesí, Kathryn svým kamionem, Alexis svou červenou kabelou plnou make-upu, Julia svými zkušenostmi a znalostmi chirurga, Yoko svou východní filozofií. Och, a taky nesmíme zapomenout na Murphyho, který nás nadpřirozeně bystrým psím čichem vždycky včas varuje, když se Jack Emery připlíží nebezpečně blízko.“

Odmlčela se a s povzdechem dodala: „Jen si vzpomeň, jak jsme Sesterstvo teprve zakládali a já ti řekla, že se ochotně vzdám i toho posledního centu, jen abych dosáhla spravedlnosti pro miláčka Barbaru. Tehdy jsem myslela vážně každé slovo a dodnes jsem z toho odhodlání neslevila… Na příjezd děvčat už jsi všechno přípravil, nebo potřebuješ s něčím pomoct, Charlesi?“

„Na pomstu cílové osobě jsme skvěle připravení, nemusíš mít strach, Myro. Tentokrát je to tvoje… Počkej, jak to říkala Kathryn? Aha, tvoje jízda, Myro. Co si ale musíme znovu potvrdit, Myro: jsi vážně odhodlaná k spravedlivé pomstě, o kterou tě Barbařin vrah tehdy připravil útěkem do své vlasti?“

„Charlesi, jsem tak strašně moc připravená, že jsem celou noc nedokázala zamhouřit oko. Pořád jsem na to myslela, představovala jsem si všechno, co se může stát, a jak to asi dopadne. A kromě toho se úžasně těším na naše děvčata. Vždyť jsme se neviděly už pár měsíců a telefon ani e-maily nám pořádné společné klábosení nemůžou vynahradit – ale uznávám, že máš pravdu s varováním, že čím míň se děvčata budou na našem sídle ukazovat, tím líp pro Sesterstvo. Přiznám se taky, že by mě docela zajímalo, jestli Nikki ví něco nového o Jackovi a jeho novém podnikání s partnerem. Bože, máme opravdu hodně co dohánět. Ale je nádherný den, viď? Počkej, neříkala jsem to už? Jsem nedočkavostí bez sebe, jsem šťastná a přitom jako elektrizovaná vzrušením. Tolik jsem se bála, že tenhle den nikdy nepřijde, a najednou je tu, právě jsme ho přivítali.“

„Ano, dočkali jsme se. A je to krásný den, i když venku je sotva nad nulou. Ty tu máš ale nádherně vyhřáto, dokonce mi je tak příšerné horko, že by neškodilo skočit si do patra a společně si dopřát bleskovou sprchu. Uznej, kdy naposledy jsme to udělali?“ poznamenal Charles a s potutelným úsměvem zamířil ke schodišti.

Myra se smíchy popadala za břicho. „Naposledy včera, Charlesi!“

„Tak se mi líbíš, mamko.“

Myra se s vytřeštěnýma očima ohlédla za sebe. „Barbaro!“

„Jasně, jsem to já. Zaskočila jsem k vám jen na chvilku, pomazlit si plyšáka Willieho. A taky je dneska tvůj velký den, takže jsem ti chtěla popřát hodně štěstí. Nešetři je, tygře! Ale teď pospěš, Charles už na tebe čeká.“

„Tak jdeš, Myro?“ houkl Charles přes zábradlí v patře.

„Ano, už běžím! Už běžím!“

1. kapitola

Myra přistoupila ke kuchyňským dveřím a vykoukla ven. Náhodou zavadila pohledem o venkovní teploměr a vyjekla zděšením. „Charlesi, jsou čtyři pod nulou! Dobrotivé nebe! Máme dost velké zásoby dřeva pro všechny krby? A nádrž s naftou je plná, viď? Nerada bych, abychom v naší tajné poradní místnosti zmrzli!“

„Jen klid, drahoušku. Máme dvě kůlny plné dřeva. Dnes odpoledne je doplnili. Naftu k nám dovezli před třemi dny. Nezmrzneme, i kdyby byl mráz jako na pólu. Snad jsi nezapomněla, že už loni v srpnu jsme do podzemní místnosti nechali nainstalovat speciální radiátory?“

„Abych se přiznala, vážně mi to vypadlo z hlavy. Jsem tak vzrušená nedočkavostí, že… Ale už s tím přestanu, vždyť dnes to omílám pořád dokola. Vsadím se, že už tě z toho brní uši. Děvčata mají zpoždění, všiml sis?“

„Kdepak, Myro, děvčata se nezpozdila. Řekli jsme v sedm a je teprve šest třicet. Prosím, snaž se trochu zklidnit. Myslíš, že jim bude chutnat večeře? Původně jsem chtěl připravit nějakou luxusní delikatesu, ale vzhledem k počasí jsem usoudil, že návštěva uvítá spíš pořádně vydatný dlabanec. A navíc dávno vím, že po mém pomalu dušeném hovězím se můžeš utlouct.“

„Už teď to voní báječně, Charlesi. A k tomu uděláš i bramborové placky? Nádhera. A kysanou smetanu a jablečnou omáčku máš, je to tak?“

Charles mávl dřevěnou lžící vysoko nad hlavou. „Všechno je pod kontrolou a už jsem stihl připravit i salát a víno a moučník – a ano, pamatoval jsem i na Murphyho.“

„Ach, Charlesi, bez tebe bych byla jako ztracená! Ale ne, radši na to nechci ani myslet. Vidíš, skoro už to zpoždění mají.“

„Skoro ještě nic neznamená, lásko!“ Charles ukázal na monitor napojený k bezpečnostní kameře u hlavní brány. „Myslím, že sestry právě dorazily. V čele kolony jede Kathrynin kamion. Podle mě čekaly za zatáčkou, aby se objevily přesně na sedmou.“

„Taky bych řekla. Ale jedno auto nám dnes chybí, Charlesi. Děvčata jistě bude zajímat, jak se Julii daří a jaké dělá pokroky.“ Myra opět zpanikařila. „Bez ní to nebude jako dřív. Ta prázdná židle nám… Charlesi, och, je mi z toho do pláče.“

„Na slzy teď není vhodná doba, Myro. Slyším štěkat Murphyho. Jak se zdá, už se na nás těší. Běž otevřít a přivítej se s hosty. O Julii si promluvíme později.“

Následovaly výkřiky nadšení, mladé ženy se s Myrou objímaly a tiskly si ruce a poplácávaly se po ramenou. Uprostřed toho uječeného chaosu se Murphy mazaně protáhl do chodby a pádil rovnou do obývacího pokoje, kde si lehl na podložku ke krbu a vychutnával klid.

„Lidi, jak mně se po vás stýskalo!“ chichotala se Isabelle šťastně.

Alexis postavila obří červenou kabelu za dveře a rozběhla se k Myře, kterou k sobě přitiskla tak pevně, až smíchy uslzená Myra prosila o smilování. Obvykle zakřiknutá Yoko pleskala všechny přítomné po zádech a pak je navíc postupně objala. Kathryn oběhla kuchyňskou linku, aby se přesvědčila, zda u okna pořád stojí Juliina květina. Stála.

„Och bože, a má dva nové lístky! Héj, poslouchejte, všichni! Juliina rostlinka má dva nové lístky! Musíme ji ale přestěhovat, Myro. Tady na parapetu je dost chladno, všimni si, jak jsou ty listy svěšené. Kam bychom ji tak postavily? Yoko, na tohle jsi přece expert ty, tak poraď, co by bylo nejlepší?“

Ženy se rázem shlukly nad rostlinkou, kterou tu Julia nechala před svým odletem do Švýcarska, kde měla podstoupit léčbu své smrtelné choroby. Myra se tvářila zaraženě, jako by jejich nepřítomnou sestru nějak zklamala nebo zradila.

Yoko zvedla květináč, zabořila prst do hlíny a dotkla se listu. „Víc světla, maličko teplejší místo, a tahle děvenka bude zase fit!“ prohlásila.

Po dlouhém dohadování ženy postavily květináč na malý rozkládací stolek přímo pod druhé kuchyňské okno. Všechny si vydechly úlevou.

„Máš nějaké novinky o Julii?“ zajímala se Nikki, když krájela plátek slaniny do rukolového salátu. Charles ji škádlivě pleskl vařečkou.

„Julia si vede skvěle,“ prozradil jí. „Během těch čtyř měsíců přibrala dvě kila, léky snáší bez problémů a hrozně moc se jí po nás stýská. Domů se podívá na Díkůvzdání a později na Vánoce, ale pak se do Švýcarska ještě nejméně na šest měsíců vrátí. Hlavní však je, že se zdravotně drží a není na tom hůř. A je šťastná. Hodně čte, chodí na procházky, jezdí na kole. V životě neměla tak velkou chuť k jídlu a necítila se tak uvolněně. Včera jsem s ní mluvil. Moc jí všechny chybíte a všechny vás pozdravuje. A Kathryn, ty máš místo Julie pořádně pomazlit Murphyho. Asi vás nepřekvapí, že nejdřív ze všeho se zajímala o svou kytičku. Z nových dvou listů se bláznivě radovala, jako by to pro ni hodně znamenalo.“ Charles se vlídně usmál na Kathryn, která si nenápadně otírala slzy ze zarudlých očí.

„Ale musím uznat, že to tady voní opravdu báječně!“ prohodila Nikki cestou do jídelny, kam nesla svíčky a ubrousky. „Tak co nového se tady stalo v minulých týdnech?“ ohlédla se po Myře.

„Vůbec nic, holčičko. S Charlesem se tu protloukáme sami, vlastně se tu nezastavila ani žádná návštěva. A co víš o Jackovi?“

„Vůbec nic. Taky proto mě napadlo… Říkala jsem si, že by… Čert to vem, sama vlastně nevím, co jsem si myslela nebo představovala. Každý den si otevřu webovky jeho detektivní kanceláře, abych měla přehled o Jackově a Markově práci, jenže mi to je houby platné. Nepoznám ani ň. To může znamenat ledacos.“

„Stejně pořád nedokážu uvěřit, že by se Jack jenom tak vzdal své kariéry asistenta okresního státního zástupce a jeho přítel že by se dobrovolně zřekl své práce federálního agenta. Co by tím získali?“ potřásla hlavou Isabelle.

„Nevím, ale udělali to,“ konstatovala Nikki a s plamínkem zapalovače obcházela kolem stolu, aby postupně zapálila všechny vonné svíčky. Už za minutku jídelna voněla po čerstvých borůvkách.

„Slavíme dnes večer něco hodně mimořádného?“ zajímala se Yoko.

„Jistě. Dobré zprávy o Julii, vaši návštěvu a podobné radosti, které máte chuť oslavit,“ usmála se šťastně Myra. „Propána, děvčata, tolik se mi po vás stýskalo! A ještě něco, abych nezapomněla, víte? S Charlesem bychom vás chtěli pozvat na společné Díkůvzdání, Vánoce i oslavu Nového roku. Prosím, slibte mi, že přijedete!“

„Na to vsaď kalhoty!“ vyprskla Kathryn smíchy.

„Nenechám si to ujít za nic na světě!“ prohlásila nadšeně Alexis.

„Zajedu sem moc ráda,“ přikývla Yoko. „Manžel stejně celý den prospí, ani si nevšimne, že jsem se na pár hodin vytratila.“

Isabelle s Nikki se jen zazubily a kývly na souhlas.

„Půjdeme si do lesa porazit vlastní vánoční strom,“ těšila se Myra nadšeně. „Pokud nasněží, přitáhneme ho na saních, jinak bychom tam museli zajet s vozíkem. A současně nařežeme i stálezelené větve, aby byly co nejčerstvější. Už pár let jsme tady v Pinewoodu Vánoce neslavili, ale podle mě je nejvyšší čas se k tradici vrátit.“

„Vánoce na farmě jsou božské! Dům voní dobrotami i lesem,“ připojila se zasněně Nikki. „Pod klenutý strop se vejde i šestimetrový strom a podél zábradlí sahá až do patra. Všude jsme měli přivázané červené mašličky a spoustu vlastního jmelí. Myra vždycky změnila dům na pohádkovou říši a my s Barbarou byly u vytržení. Jeden rok nám Santu dělal Lu Chow, zdejší zahradník. Myru ani náhodou nenapadlo, že dobře víme, že Santa nemá šikmé oči jako Číňan, ale nechtěly jsme jí kazit radost, takže jsme se tvářily jakoby nic.“

„Vy jste to poznaly? Uličnice jedny!“ pohoršila se Myra a Nikki se při té vzpomínce jen šťastně zasmála.

Každý z případných svědků by usoudil, že se na staré farmě prostě sešla skupinka mladých žen, aby příjemně strávila večer klábosením a hraním karet, nebo že si mnohaleté kamarádky vyprávějí novinky ze soukromí a svěřují si navzájem svoje radosti i strasti.

„Měla jsem rande!“ oznámila nečekaně Kathryn a celá zrůžověla. Rozhlédla se kolem stolu po šokovaných tvářích svých přítelkyň.

„Nechceš snad říct, že sis na to vzala jednu z těch oblíbených flanelových košil a na nohy kanady!“ vypískla Alexis.

„Jen klídek, jasně že jsem se vyparádila. Punčocháče, make-up, prostě kompletní výzbroj.“

„A?“ vykřikly všechny ženy jednohlasně.

„A nic. Murphy z něho nebyl nijak odvázaný. Večer ještě neskončil a chlápek si už na mě začal dovolovat. Musela jsem ho kapku umravnit, takže jsem se připravila o šanci na celonoční zbytečný sex. Holky, to byl tak pěkný chlap, že mi to ještě teď vhání slzy do očí, ale druhé rande zkrátka a dobře nebude. A prosím, ušetřete si vyptávání, protože víc se vážně nestalo.“

„Já měla taky schůzku!“ přiznala se Alexis. „Jedna z prodavaček z obchodu, pro který dělám, mi dohodila rande se svým sousedem. Milý mužský, vážně. Dělá šéfa v La Belle, víte, v té nové restauraci ve Washingtonu. Jídlo bylo úžasné. A taky mě hned pozval na další rande. Řekla jsem, že ano.“ Všichni u stolu pochvalně zatleskali.

„A já si pořídila plazmovou televizi!“ oznámila Nikki.

„A já si musela v autě nechat vyměnit převodovku,“ dodala trochu smutněji Isabelle.

„No, zato já nic nového nezažila,“ pokrčila Yoko rameny. „Na svátky jsem objednala dva tisíce vánočních hvězd. Na misi s vámi odjedu jen díky tomu, že nám ve skleníku pomůže Lu Chow. Jsem ti moc vděčná, Myro, že mu dovolíš tu a tam k nám zaskočit, vážně nám to vytrhne trn z paty. Manžel ho považuje za velkého sympaťáka.“

„A teď už zbýváš jenom ty, Charlesi. Prozraď nám, co jsi zažil ty!“ vybídla ho Kathryn.

Charles se zasmál. „Snažím se bavit Myru, aby se jí po vás tolik nestýskalo. No a ve volných chvilkách se snažím vybrousit detaily její mise.“

„Jestli tomu rozumím, už se nemůžeš dočkat pracovní části večera!“ vstala Nikki a mávnutím ukázala na neuklizený stůl. „Tak co kdybychom společně tu spoušť zlikvidovali, abychom se mohli pustit do plánování?“

Tajná poradní místnost v podzemí byla vyhřátá a působila útulně. Stěny tam lemovala řada monitorů a televizních obrazovek, na nichž současně běžely hned tři hlavní zpravodajské kanály: CNN, MSNBC a Fox network.

Přímo v zorném poli žen usazených u kulatého stolu visel obří monitor se známým symbolem Spravedlnosti s váhami v ruce.

Nad tlumeným zvukem televizorů se nevtíravě neslo bzučení elektroniky. Charles měl k dispozici ty nejšpičkovější zázraky techniky; některé z nich byly experimentální a natolik nové, že je nemohla používat ani FBI. „Nešetři na ničem, pořiď jenom to nejlepší vybavení, které děvčatům zajistí bezpečí!“ připomínala mu pravidelně Myra.

A Charles se nedal přemlouvat. V tajné místnosti – svém velitelském dispečinku – byl neomezeným vládcem, a tak se podle toho choval.

Schůzky obvykle řídila Myra, ale protože tentokrát se měla plánovat její mise, slovo si místo ní vzala Nikki.

„Teď dáme slovo Myře a poslechneme si, jak by se chtěla pomstít člověku, který zabil Barbaru, a potom se k tomu můžeme všechny vyjádřit. Jak víme, vrátil se do Číny a to znamená první problém. Osobně nevidím žádnou možnost, jak ho přilákat zpátky do Států. Musíme se tedy za ním vydat sami. Z toho důvodu je nezbytné naplánovat si každý krok. Nejdřív si počkáme na Myřino vyjádření a od toho se bude odvíjet všechno ostatní.“ Nikki se posadila.

Table of Contents

copyright

titul

Prolog

1. kapitola