Kristian Kitlei & Valéria Osztatná

AKO TO VIDÍME MY INÍ (ukážka)

II.

Metamorfóza

Slimák v zákrute v. s. Vietor na púšti

Grafická a technická spolupráca: Murcin Milan, Labai Emil

Návrh a úprava obálky: Scott Loomis, Pett Gry

Edícia:  Mladá éra autorov nového tisícročia - /MEA2000 o. z. /

Autorské práva vyhradené

ISBN  978-80-560-0307-7

Úvod

Píše sa rok 2016. Sedím v Jacuzzi a užívam si tých 46 Celzia v príjemne chladnej vode. Je to už … vôbec sa nepamätám koľko rokov. Pripadá mi to, akoby to bolo iba včera. Dobre, nepreháňajme. Je to hlúpe slovné spojenie a gýčové, keďže ho každý využíva a my, sme iní. Takže začnem ešte raz:

Je to už dobrých pár rokov, nazdávam sa tri roky dozadu, čo sme s Bračekom napísali naše prvé veľdielo: Ako to vidíme my “iní”, s podtitulom Tempo slimáka v. s. rýchlosť vetra. Každopádne viem, že neprešlo tak veľa času v porovnaní s tým, čo všetko sa v našich životoch udialo a hlavne ako to ovplyvnilo nás – iných. Či zostali sme rovnakí, nedotknutí vonkajšími javmi, ktoré pôsobili na náš život, ale nie priamo na naše zmýšľanie a vnútri sme stále rovnaký, tí vyčlenenci?

Neviem. Nechávam na čitateľa, aby ohodnotil našu situáciu.

(Vietor na púšti)

Príbeh môjho koženého kresla

Sedím si vo svojej, ako inak pohodlnej kráľovskej otáčacej stoličke, spomínam ju v prvej knihe, samozrejme odvtedy novej (a tu to už aj začína - aj tam ma odrbkali). Kedysi staré výrobky mali svoju hodnotu a trvácnosť, žiadne zákonné garancie, čo obťažovalo tak výrobcu, obchodníka, ako aj samotného spotrebiteľa neustálou reklamáciou, a samozrejme opovrhovaním a hádkou typu: jeden chránil svoju výrobnú česť a logo, druhý pochopiteľne meno svojho obchodu a chudák klient zas len chcel použiť svoj draho nakúpený produkt, na ktorý krvopotne zarábal. V mojom prípade stoličku na pohodlné sedenie. A tu už vyšlo najavo, že pravdu mali vlastne všetci traja a pravdy sú rôzne, záleží od uhlu pohľadu. A kto si to najviac odskákal? No predsa chudák zamestnanec, čo ráno došiel na šichtu 12-hodinovej smeny, rozpichal si palec pri šití, pričom mu bol dodaný, a to zámerne kazový lacný materiál, z čoho sa aj s tým najlepším úmyslom nedal spraviť zázrak. Proste je kríza, šetriť sa musí, z čoho by ten papaláš chodil dvakrát ročne na Ibizu na novej limuzíne a kupoval tam jachty a vilu. Prirodzene zamestnanec výrobnej linky pritom bol tiež len v „práci“ unavený svojou rodinou, prácou v domácnosti, dlžobami vyplývajúc z toho žobráckeho zákonne garantovaného minimálneho platu, možno sa doma pohádali, alebo krajčírka ráno od svojho tiež podobne zotročovaného muža nedostala v posteli, čo zdravému človeku treba, a to samozrejme eskalovalo náladu už popri spomínanej použitej čínskej surovine, za ktorú ešte fasovali ako vinníci, plus odrážalo sa to aj na výkone a finálnom produkte. A kto z toho pochodil dobre? Predsa „MY“ teda nie my iní, vydedenci tj. Slimák a Vietor, ale štát.

Áno, štát sme my hovoril aj Július Caesar, ktorého tu ešte budem spomínať, prvý a najrovnejší medzi rovnými. Zvážte si ovce – boží národ, čítate vlastne? Ako môže byť niekto prvý medzi rovnými alebo rovnejší než ostatní rovní, dokonca súdruh. Možno sa tí menej rovnejší skrivili pod ťarchou, čo im bola naložená. Pritom možno kapacitne neboli na tom horšie, len im bola zapretá možnosť k vzdelaniu alebo kontakty na obsadenie vedúcich pozícií na rozdiel od synáčikov papalášov, ktorých tam dosadili. Možno len nemali topánky značky Adidas a nechodili na červenom mercedese (prepáčte za reklamu), a to už z tej sračky a vylúčenia v živote nevstali. Potom z toho pomaly vznikli hádky, konflikty, nenávisť, ukazovanie prstami, nezmyselné súťaženie a dokazovanie, kto je lepšia ovečka, pričom sa tí o pozíciu vyššie šúľali na tom aké ste opice, netreba vás ani strieľať, vy sa pozabíjate sami.

Volám to zákon padajúceho hovna, kde najvyšší dvaja kalia na tých štyroch nižšie, a oni zas na tých osem ešte nižšie, a tak exponenciálne až po samé dno, kde je najviac sračiek. A ešte aj tí si to hádžu sami sebe do ksichtu. Nestačí, že im to padá z vrchu, až sú v tom po krk, a uvedomia si to až, keď už nevedia dýchať. Či už ste urobili o päť výrobkov viac ako kolega, neviem pre koho dobro, alebo teda vieme, či vám vyrástla väčšia paradajka ako susedovi, tak v noci sa vykradnete do jeho záhrady vytrhať a zvalíte to na vietor. (nie na teba Lily) Ak by sme to mali stupňovať do extrémov, vzniká z toho šovinizmus, rasizmus, extrémizmus, xenofóbia, nepokoje, spoločenské rozdiely a bariéry typu: ty si Róm, homosexuál, žid, katolík, jehovista, Sparťan či Duklák, Číňan, Slovák, Maďar...

Mám jedného fantastického nemenovaného kamaráta. Od nepamäti a čias materskej škôlky sme spolu, často sme aj boli odsudzovaní. On je menšieho vzrastu a ja takmer dva metre, tak sme vyzerali ako z tej komédie Laurel a Hardy. Dokážeme viesť siahodlhé nekonečné 8-12 hodinové diskusie o najrôznejších témach z najrôznejších oblastí, radíme si, chodíme do sauny, ak si vieme pomáhame. Predstavte si to však tak, keby nás zavreli do jednej miestnosti, napríklad internátna izba, zbláznili by sme sa, asi aj zavraždili. Máme úplne rozdielne ciele, hodnoty, priority. Predstavte si, on je ten vzorový kresťan, čo chodí každú nedeľu na sväté omše. Ja som ateista, verím fyzike, chémii, vede.  (Spomínate si na film Boleka Polívku, kde s lekárkou riešia vieru a psychologička na to:

„Neverím, nikto ho nevidel, nie sú dôkazy.“ A na to sedliak ako ja vyhŕkne:

„Ani ja som nevidel vašu p...u, teda ženský pohlavný orgán a predsa som presvedčený, že ju máte.“)

Asi nejako podobne sme na tom a preto ani otázku viery neriešime, ale pýtam sa striktne a ortodoxne, veriaci človek jedno v čom verí v zmysle Biblie alebo inej „príručky“, ako môže nenávidieť kohokoľvek? Židov, homosexuálov, arabov... Veď predsa: odpúšťaj svojmu blížnemu a kto do teba kameňom ty do neho chlebom (no jasne takým dobre tvrdým plesnivým, aby mu rozdrbalo tú vymytú lebku, kto už kameň dvihne).

Ale to som ja, od neho sa to neočakáva. Naopak ja ako neveriaci, som mierotvorca a ľudomil. Nebolo to stále tak, tiež som mal búrlivé doby ako naša Lily, ale to sa zmenilo. Dokonca aj lokálne stačí mať jedného pridrblého starostu, ktorí nie je vyrovnaný sám so sebou a podsúva myšlienky. Potom sa už delíme aj na Bratislavčanov, východniarov, Záhorákov a zvyšok. Čoskoro tu máme tretiu svetovú vojnu. Pozrite na Ukrajinu, kde brat vraždil brata. Toto sme my ľudia... Verím aspoň, že niečo živé prežije a bude rozumnejšie.

Pred pár desaťročiami, či skôr dvoma generáciami toto nebolo. Jasne, kradlo sa a kradnúť sa bude, boli spoločenské rozdiely medzi „šľachtou a ľudom“ už aj za čias starého Ríma, ale žilo sa a nechalo sa žiť. Neboli bezdomovci, neboli sociálne dávky, ľudia si pomáhali, vymieňali tovar medzi sebou a obrábali si role. Každý mal prácu, každý žil v tom svojom akom – takom zlatom vykladanom či blatovom príbytku, ale nie bez domova. Neboli stovky špecializovaných ústavov a zariadení sociálnych služieb, ktoré odčerpávali zbytočne, alebo teda vlastne len opticky točili aj tak obmedzené množstvo majetku štátu, čo bolo a bude fixne dané, len aby to vyzeralo. Možno pár sirotincov a dnes sa to nazýva Liečebňa dlhodobo chorých, čo vychádzalo zo skutočnej reálnej potreby danej lokality.

Takisto keď remeselník, stavbár vyrobil dom, či jeho časť, lebo si ľudia pomáhali, stolár či čalúnnik, zvaľme to zas na moju stoličku, veď na niekoho to treba... Proste, ak to vyrobili, tá vec: kolíska či topánky slúžili pokojne aj 3 - 4 generácie a nebolo potrebné „zvyšovať zamestnanosť“ a umelo to točiť, ako to hovoríte vy - inžinieri ekonómie Cash Flow. Zaujímavé, že to stáročia fungovalo.

Napadá ma dokumentárny film, čo si nedovolím vynechať ako príklad. Volá sa Teória plánovaného opotrebenia, pochádza asi z Francúzska, ale nie som si istý. Predstavte si, že jeden slávny vynálezca, chemik, vymyslel silónové pančuchy. Bol to vynález doby, ženy to nosili desaťročia jeden pár. Dokonca niektorí chlapi zistili, aké je to pevné a ťahali tým nákladné vozidlá a koče. Stačilo to požmolkať vo vode a bolo to čisté a hneď suché k použitiu. Začalo sa to vyrábať na státisíce, možno milióny. Naplnil sa trh a firma krachovala. Každý mal svoje silónky, a čo ďalej? Znížila sa cena, nebol dopyt, prepustili zamestnancov. Mali silónky, ale nemali čo jesť. Tak vedúci povolal pár skúsených vedcov a tím chemikov, aby s tým niečo urobili a zoslabili tak materiál, aby to vydržalo len pár mesiacov a nabehli očká. Teda menej skúseným to vysvetlím. Zaplatili tím výskumníkov, aby cielene zničili výrobok, ktorý bol sám o sebe dokonalý.

Ešte dám Teslovu žiarovku, ale je omnoho viac príkladov, s ktorými vás nechcem nudiť. Nedávno totiž oslavovala 100 rokov neustáleho testovacieho horenia vkuse, a z miestneho domova dôchodcov bola akcia, že tej žiarovke spievali „Happy hundred Birthday“. To len spievali, možno tá lampa dodnes horí.

Som trocha technický typ. Jednoducho faktom je, že klasické vláknové žiarovky sa vyrábajú z volfrámového alebo tantalového vlásočnicového vlákna zaliate v fúkanom skle rôznych tvarov a farieb, matnosti vo vákuu resp. halogénového plynu. Tieto vzácne kovy majú extrémnu tepelnú výdrž, až sa nažhavia do biela, tj. teploty vyššej ako naše slnko. Jednoduchá matematická rovnica. Hrúbka vlákna a dĺžka z danej zlúčeniny znamená určitý merateľný odpor, čo pri certifikovanom napätí a intenzite prietoku elektrického prúdu, dá jasnú hodnotu vďaka rovnice R=U/I. Čo naši vedci spravili? Jednoducho zvýšili prietok prúdu o nebadanú hodnotu, alebo na jednom závite vlákna ho mikroskopicky tak stenčili, aby to po vyrátanom čase 3000 hodín nevydržalo nápor a prasklo. Teda dopadlo to ako naše slávne silónové pančuchy, ktoré si môžeme trojmesačne kupovať.

Kto z toho má zase zisk? Tí viac rovní, a to najmä tých stopäťdesiat vyvolených akcionárov a tunelárov, a niektorí ich ministri (nezabúdajte pojem minister - miništrovať v kostole = slúžiť národu tj. z latinského výrazu sluha) . Od zamestnanca aj zamestnávateľa poberú dane od výrobnej firmy, všetky tie kombinované poplatky, od predajcu DPH. A tak sa to do nekonečného kolobehu točí, aby bolo na platy, sociálny sektor atď. A to všetko za tú jednu stoličku.

Samozrejme česť výnimkám, a nehovorím to ja aby ma zas neukameňovali. Niektoré kauzy už praskli aj vo verejnoprávnej televízii, kde celkom náhodne aj tamojší vedúci mali tiež svoje kauzy, a demižón s hovnom sa prevalil. Od toho som menší slimák, aby som hodnotil, čo je správne alebo nesprávne. Dovoľujem si teda predpokladať, že globálna ekonomika a ty - hej neobracaj sa ty ukazujem na teba prstom z displeja, kto to práve čítaš a žiješ z toho, všetko je z mojej rozpadnutej koženej stoličky.

Teda dokončím vetu úplne prvú (riadne dlhú). Sedím si na svojej, ako inak „novej“ kráľovsky otáčacej koženej stoličke. Za bývalého režimu by sa tomu hovorilo produkt z tuzexu. Bola kúpená ako pravá pštrosia koža, samozrejme aj za tomu zodpovedajúcu cenu. Zaujímavé, že to návštevníci kancelárie očumovali, často krát som musel aj vstávať, aby si ju ohmatali, fakt to bol dokonalý falzifikát, škoda, že som neznalec a nie je priamo z obchodu k reklamácii, čím by som prispel k zvyšovaniu zamestnanosti, trhovej ekonomike, výrobe a samozrejme spravodlivému výberu daní. Možno mám fakt, ako kolegynka tvrdí, ostrú kostnatú prdel, alebo za to môžeš ty, kto to vyrába, a nevyhováraj sa na svojho šéfa, nemáš naňho, on je pán, ale už z toho kresla trčí špongia, údajná „pštrosia koža“ sa odlupuje a lepí sa mi na košeľu, pričom ma občas šľahne statický prúd z neho. Mohol to byť riadne nasratý pštros, keď aj teraz kope. Ale som nenapraviteľný optimista, možno sa mi to raz zíde ako defibrilátor, keď ma raz na tom kresle drbne. Ale zas som sa rozfilozofoval.

Table of Contents

Kristian Kitlei & Valéria Osztatná

AKO TO VIDÍME MY INÍ

II.

Metamorfóza

Slimák v zákrute v. s. Vietor na púšti

Úvod

Príbeh môjho koženého kresla