Ukážka z elektronickej knihy

Tento projekt finančne podporil

Sigmund Freud: Neurózy a sexualita

Preklad © Milan Krankus 2016

Návrh prebalu a grafická úprava © Martin Vrabec 2016

Sadzba © Milan Beladič (www.beeandhoney.sk) 2016

Ako dvadsiaty druhý zväzok edície Šimon

vydalo © Vydavateľstvo Európa, s.r.o. 2016

Prvé slovenské vydanie

www.vydavatelstvo-europa.sk

ISBN 978-80-98666-26-3

TRI ŠTÚDIE K TEÓRII SEXUALITY

Predhovor k tretiemu vydaniu

Keď som desaťročie sledoval, ako sa prijímala a ako pôsobila táto kniha, rád by som jej tretie vydanie uviedol niekoľkými poznámkami, ktoré majú predísť jej nesprávnemu chápaniu a nárokom, ktoré nemôže splniť. Predovšetkým treba zdôrazniť, že výklad na nasledujúcich stránkach sa plne zakladá na každodennej lekárskej skúsenosti, ktorú majú prehĺbiť výsledky psychoanalytického skúmania a dať jej vedecký význam. Tri štúdie k teórii sexuality nemôžu obsahovať nič iné než to, čo treba prijať alebo možno overiť v psychoanalýze. Je preto vylúčené, že by sa táto niekedy dala rozšíriť na úplnú „teóriu sexuality“, a je prirodzené, že k mnohým dôležitým problémom sexuálneho života nezastáva vôbec žiadne stanovisko. Nech sa však čitateľ nedomnieva, že kapitoly veľkej témy, o ktorých autor nehovorí, sú mu neznáme alebo ich obišiel ako málo významné.

Fakt, že tento spis sa zakladá na psychoanalytických skúsenostiach, ktoré boli podnetom na jeho napísanie, sa však prejavuje nielen vo výbere problematiky, ale aj v jej usporiadaní. V celom diele sú rozličné faktory usporiadané v určitom poriadku, náhodné momenty sa stavajú do popredia, dispozičné, zakotvené vo vlohách, zostávajú v pozadí a väčšia váha sa kladie na ontogenézu než na fylogenézu. Náhodné faktory hrajú totiž v analýze hlavnú úlohu a sú takmer úplne subjektom jej pôsobenia; dispozičné sa objavujú iba po nich ako niečo, čo je prebudené iba prežívaním, a adekvátne zhodnotenie ich významu značne presahuje oblasť psychoanalýzy.

Podobný je aj vzťah medzi ontogenézou a fylogenézou. Ontogenézu možno považovať za opakovanie fylogenézy, pokiaľ ju nezmenila neskoršia skúsenosť. Za ontogenetickým procesom môžeme rozoznať pôsobenie fylogenetickej dispozície. V podstate je však dispozícia odrazom predchádzajúcej skúsenosti ľudského druhu, ku ktorému potom ako súhrn náhodných momentov pristupujú nové skúsenosti jednotlivcov.

Musím však zdôrazniť, že toto moje dielo necharakterizuje len úplná závislosť od psychoanalytického bádania, ale aj zámerná nezávislosť od biologického skúmania. Starostlivo som sa vyhýbal, aby som do tejto práce vnášal vedecké očakávania či už zo všeobecnej sexuálnej biológie alebo z biológie osobitných zvieracích druhov, čo môjmu štúdiu sexuálnej funkcie človeka umožňuje technika psychoanalýzy. Mojím cieľom bolo skôr zistiť, do akej miery môže psychologické skúmanie vniesť svetlo do biológie sexuálneho života človeka; mohol som poukazovať na styčné miesta a zhody, ktoré sa objavili pri tomto skúmaní, nedal som sa však pomýliť, keď psychoanalytická metóda v mnohých dôležitých bodoch viedla k názorom a výsledkom, ktoré sa značne odchyľovali od tých, čo sa opierali iba o biológiu.

V tomto treťom vydaní som priniesol značné množstvo nového materiálu, zriekol som sa však toho, aby som ho osobitne označoval ako v predchádzajúcom vydaní. – Vedecká práca v našej oblasti v poslednom období spomalila svoje napredovanie, napriek tomu niektoré doplnenia tohto spisu boli predsa len nevyhnutné, ak mal zostať v kontakte s novšou psychoanalytickou literatúrou.

Viedeň, október 1914

Predhovor k štvrtému vydaniu

Dnes, keď opadli vlny vojnových čias, môžeme s uspokojením konštatovať, že záujem o psychoanalytické skúmanie v celom svete vojna nezničila. Nie všetky časti tohto učenia však mali rovnaký osud. Čisto psychologické chápanie a zistenia psychoanalýzy o nevedomí, vytesnení, konflikte ako príčine nemoci, zisku z nemoci, mechanizmoch tvorby symptómov atď. sa tešia rastúcej pozornosti a uznaniu aj u tých, ktorí vcelku nesúhlasia v našimi názormi. Ale tá časť teórie, ktorá hraničí s biológiou a ktorej základ podávame v tomto malom spise, ešte stále vyvoláva nezmenšený odpor, ba viedla k tomu, že aj tí, čo sa nejakú dobu veľmi intenzívne zaoberali psychoanalýzou, od nej odpadli a vytvorili nové chápania, v ktorých mala byť úloha, kde hrá sexuálny moment v normálnom aj chorobnom duševnom živote, znova obmedzená.

Napriek tomu sa nemôžem odhodlať prijať domnienku, že by sa táto časť psychoanalytickej náuky mohla vzdialiť od reality, ktorú máme za úlohu preskúmať viac, než oná druhá časť. Spomnienky, rovnako ako aj skúmanie materiálu ma opakovane ubezpečujú, že aj táto časť teórie vzišla z rovnako starostlivého a nezaujatého pozorovania a vysvetlenie onej diskrepancie vo verejnom uznaní vôbec nie je ťažké. Lebo potvrdiť počiatky ľudského sexuálneho života, ktoré tu popisujeme, môžu iba tí bádatelia, ktorí majú dosť trpezlivosti aj technických zručností, aby priviedli analýzu až do prvých rokov pacientovho detstva. Často sa to nedá urobiť, lebo lekársky prístup vyžaduje, aby sa choroba, aspoň zdanlivo, odstránila čo najrýchlejšie. Ale nikto iní než lekári, ktorí vykonávajú psychoanalýzu, nemá vôbec prístup k tejto oblasti poznania alebo možnosť utvoriť si úsudok, ktorý by neovplyvňovali jeho vlastné nechute a predsudky. Keby sa ľudia dokázali poučiť z priameho pozorovania detí, nemuseli by byť tieto tri úvahy vôbec napísané.

Potom si však musíme pripomenúť, že niečo z obsahu tohto spisu – zdôraznenie významu sexuality pre všetky ľudské výkony a úsilie o rozšírenie pojmu sexuality, o ktoré sa tu pokúšam – boli vždy najsilnejšími motívmi odporu proti psychoanalýze. V potrebe zvučne znejúcich hesiel sa zašlo tak ďaleko, že sa hovorilo o „pansexualizme“ psychoanalýzy a robila sa jej nezmyselná výčitka, že „všetko“ vysvetľuje zo sexuality. Mohli by sme sa tomu diviť, keby sme dokázali zabudnúť na účinok afektívnych momentov, vyvolávajúcich u ľudí zmätok a spôsobujúcich zábudlivosť. Lebo filozof Arthur Schopenhauer už dávno pripomenul ľuďom, do akej miery ich túžby a činy určujú sexuálne pohnútky – v obvyklom slova zmysle – a zástupy čitateľov by nemali pustiť úplne z hlavy takú výraznú pripomienku. Pokiaľ ide o „rozšírenie“ pojmu sexuality, ktoré sa stalo nevyhnutným prostredníctvom analýzy detí a takzvaných perverzných osôb, potom by si všetci, čo sa pohŕdavo pozerajú na psychoanalýzu zvrchu, mali pripomenúť, ako úzko súvisí táto rozšírená sexualita psychoanalýzy s Erotom božského Platóna. (Viď Nachmansohn, Freudova teória libida porovnaná s Platónovým učením o Erotovi, Intern. Zeitsch. f. Psychoanalyse, III, 1915)

Viedeň, máj 1920

I. SEXUÁLNE ÚCHYLKY^1

„libido“.

Bežná mienka má celkom určité predstavy o povahe a vlastnostiach tohto pohlavného pudu. V detstve vraj chýba, objavuje sa v puberte v súvislosti s procesom dospievania a prejavuje sa neodolateľnou príťažlivosťou jedného pohlavia k druhému, a jeho cieľom je vraj pohlavné spojenie alebo aspoň také konania, ktoré k nemu vedú.

Máme však všetky dôvody veriť, že tieto názory obsahujú len veľmi málo pravdivý obraz skutočnosti; ak sa na ne pozrieme dôkladnejšie, vidíme, že sú plné omylov, nepresností a predčasných záverov.

Zavediem na tomto mieste dva pojmy: osobu, od ktorej vychádza pohlavná príťažlivosť, nazveme sexuálnym objektom, konanie, ku ktorej pud ženie, sexuálnym cieľom. Vedecky utriedená skúsenosť nám potom odhalí mnohé odchýlky u oboch, tak pokiaľ ide o sexuálny objekt, ako aj o sexuálny cieľ. Vzťah týchto odchýlok k tomu, čo sa pokladá za normálne, vyžaduje podrobné skúmanie.

(1) ÚCHYLKY VO VZŤAHU

K SEXUÁLNEMU OBJEKTU

Populárny názor na pohlavný pud najlepšie vyjadruje bájka o tom, ako bola pôvodne jednotná ľudská bytosť rozdelená na dve polovice – muža a ženu – , ktoré sa snažia znova spojiť v láske. Potom je veľkým prekvapením, keď sa dozvieme, že sú muži, pre ktorých sexuálnym objektom je muž a nie žena, a ženy, pre ktoré sexuálnym objektom je žena a nie muž. Takéto osoby označujeme ako osoby s opačným sexuálnym cítením (kontrárne) alebo lepšie ako invertované a samu skutočnosť potom inverziou. Počet takýchto osôb je veľmi značný, hoci ťažko presne ho zistiť.

(A) Inverzia

Správanie invertovaných

Takéto osoby sa správajú v rôznych smeroch úplne rôzne. Títo jedinci môžu byť

a) absolútne invertovaní, t. j. ich sexuálny objekt môže byť len toho istého pohlavia. Osoba opačného pohlavia pre nich nikdy nie je objektom pohlavnej túžby, ale ich necháva úplne chladnými alebo dokonca v nich vyvoláva sexuálny odpor. Ak sú to muži, potom v dôsledku tohto odporu nie sú schopní normálneho pohlavného aktu, alebo nemajú z neho žiadny pôžitok.

b) Môžu byť obojako invertovaní (psychosexuálne hermafroditní). V tomto prípade ich sexuálny objekt môže patriť tak k ich vlastnému ako aj druhému pohlaviu; tejto inverzii chýba teda charakter výlučnosti.

c) Môžu byť príležitostne invertovaní. V tomto prípade za istých vonkajších podmienok, z ktorých treba na prvom mieste uviesť neprístupnosť normálneho sexuálneho objektu alebo vonkajšie okolnosti, si môžu zvoliť za sexuálny objekt osobu rovnakého pohlavia a v sexuálnom akte s ňou získať uspokojenie.

Invertovaní sa ďalej líšia vo svojom názore na osobitosť ich pohlavného pudu. Jedni považujú svoju inverziu za samozrejmosť, rovnako ako normálna osoba prijíma zameranie svojho libida, a dôrazne sa usilujú o zrovnoprávnenie inverzie s normálnym postojom. Iní sa však vzpierajú voči svojej inverzii a pociťujú ju ako chorobné nutkanie.

Ďalšie variácie sa týkajú času. Osobitosti inverzie sa môžu datovať u jedinca buď od veľmi raných čias, až pokiaľ siahajú jeho spomienky, alebo sa môžu ukázať iba v určitom čase, pred pubertou alebo po nej. Môže pretrvávať alebo po celý život, alebo na určitý čas ustúpiť, alebo môže byť iba epizódou na ceste k normálnemu vývoju, môže sa dokonca po prvý raz objaviť neskoršie v živote, po dlhom období normálnej sexuálnej aktivity. Občas možno pozorovať periodické kolísanie medzi normálnym a invertovaným sexuálnym objektom. Osobitne zaujímavé sú prípady, pri ktorých sa libido zmení smerom k invertovanému sexuálnemu objektu po nepríjemnej skúsenosti s normálnym sexuálnym objektom.

Tieto rozličné druhy variácií spravidla nachádzame vedľa seba a nezávisle od seba. Pri extrémnych formách inverzie však môžeme takmer pravidelne predpokladať, že inverzia trvala od veľmi raného veku a že uvedená osoba sa cíti v zhode so svojou osobitosťou.

Mnohí autori by sa zdráhali spojiť tu uvedené prípady do jednej jednotky a dávajú prednosť zdôrazňovaniu ich odlišností, než toho, čo majú spoločné, v zhode s ich preferovaným názorom na inverziu. Aj keď môže byť takéto rozlišovanie oprávnené, predsa nemožno prehliadnuť existenciu množstva medzistupňov každého typu, takže sme nútení skonštatovať, že ide o súvislý rad.

Chápanie inverzie

Prvé hodnotenie chápalo inverziu ako vrodený znak nervovej degenerácie. Bolo to v súlade so skutočnosťou, že lekárski pozorovatelia narazili na ňu najprv u nervove chorých osôb alebo u tých, ktorí pôsobili takýmto dojmom. V tejto charakteristike sú obsiahnuté dva predpoklady, ktoré treba posúdiť oddelene: vrodenosť a degenerácia.

Degenerácia

Atribút degenerácie je v tejto súvislosti vystavený námietkam, ktoré sa vo všeobecnosti vyslovujú proti nevyberanému používaniu tohto slova. Stalo sa zvykom chápať ako znak degenerácie všetky symptómy nemoci, ktoré nie sú práve traumatického alebo infekčného pôvodu. Magnanova klasifikácia degenerovaných sama je skutočne takého druhu, že nevylučuje aplikáciu pojmu degenerácie na nervový systém, ktorého celkové fungovanie je vynikajúce. Za týchto okolností sa možno pýtať, či atribút „degenerácie“ má vôbec nejakú hodnotu a či niečo nové prináša pre naše poznanie. Zdá sa rozumnejšie o degenerácii hovoriť iba tam:

(1) kde sa zišlo viac vážnych odchýlok od normy;

(2) kde je vážne poškodená výkonnosť a schopnosť prežitia.

Že invertovaní nie sú degenerovaní v tomto oprávnenom zmysle, je zrejmé z niekoľkých skutočností:

(1) Inverziu nájdeme u osôb, ktoré inak neprejavujú žiadne vážne odchýlky od normálu;

(2) rovnako u osôb, ktorých schopnosť výkonu nie je narušená, ba ktoré sa dokonca vyznačujú osobitne vysokým intelektuálnym vývinom a etickou kultúrou.

(3) Ak odhliadneme od pacientov z našej vlastnej lekárskej praxe a snažíme sa pozrieť na vec zo širšieho hľadiska, potom natrafíme v dvojakom smere na skutočnosti, ktoré vylučujú chápanie inverzie ako znaku degenerácie:

(a) treba zdôrazniť, že inverzia bola častý jav – možno povedať takmer inštitúcia s dôležitým poslaním – u starých národov na vrchole ich kultúrneho rozvoja;

(b) nachádzame ju veľmi rozšírenú u mnohých divých a primitívnych národov, zatiaľ čo pojem degenerácie sa obvykle obmedzuje na vysokú civilizáciu (I. Bloch); ale aj medzi civilizovanými európskymi národmi majú podnebie a rasa veľmi silný vplyv na rozšírenie inverzie a postoje k nej.

Vrodenosť

Pochopiteľne sa tvrdí, že vrodenosť je atribút iba prvej, najextrémnejšej triedy invertovaných, a síce na základe ubezpečovania týchto osôb, že sa u nich v žiadnom období ich života neprejavilo iné zameranie sexuálneho pudu. Ale už existencia iných dvoch tried a osobitne tretej („náhodných“, kontingentných, invertovaných) je ťažko zlučiteľná s hypotézou vrodenosti inverzie. To vysvetľuje, prečo zástancovia tohto názoru majú sklon oddeľovať skupinu absolútne invertovaných od všetkých ostatných, čo však má za následok zrieknutie sa úsilia o chápanie inverzie, ktoré bude mať všeobecnú platnosť. Inverzia by bola podľa nich v jednej skupine prípadov vrodená, zatiaľ čo v iných prípadoch by mohla vzniknúť iným spôsobom.

Protikladom tohto chápania je názor, že inverzia je získaným charakterom pohlavného pudu. Tento druhý názor sa opiera o to, že:

(1) u mnohých (aj absolútne) invertovaných osôb možno dokázať sexuálny dojem, ktorý zapôsobil veľmi zavčasu v ich živote a zanechal trvalý následok v podobe homosexuálneho sklonu;

(2) že u mnohých ďalších osôb možno dokázať vonkajšie vplyvy v ich živote, či už priaznivého alebo zabraňujúceho charakteru, ktoré skôr alebo neskôr viedli k fixácii ich inverzie (výlučný vzťah s rovnakým pohlavím, život na vojne, pobyt vo väzení, nebezpečenstvá heterosexuálneho styku, celibát, pohlavná slabosť atď.);

(3) že inverziu možno odstrániť hypnotickou sugesciou, čo by bol pri jej vrodenom charaktere hotový zázrak.

Z hľadiska týchto úvah dokonca možno vôbec pochybovať o skutočnej existencii vrodenej inverzie. Možno namietať (Havelock Ellis, 1915), že podrobnejším skúmaním prípadov inverzie, ktoré boli označené za vrodené, by sme pravdepodobne zistili aj istý zážitok z raného detstva, ktorý určil smer ich libidu, ale nezachoval sa vo vedomej pamäti osoby, vhodným spôsobom ho možno znovu priviesť k uvedomeniu. Podľa týchto autorov by sme mohli inverziu označiť len ako častú variáciu pohlavného pudu, ktorú môže určovať celý rad vonkajších životných okolností jednotlivca.

Zdanlivú istotu tohto záveru však úplne vyvráti opačné zistenie, že mnoho osôb je dokazateľne vystavené rovnakým sexuálnym vplyvom (zvádzanie, vzájomná onania, ktoré sa môžu vyskytnúť aj v ranej mladosti) bez toho, aby sa stali invertovanými, alebo nimi zostali natrvalo. Tak sme donútení k domnienke, že alternatíva vrodená – získaná vlastnosť nie je výlučná alebo nepokrýva všetky okolnosti, ktoré sa zúčastňujú na vzniku inverzie.

Vysvetlenie inverzie

Podstatu inverzie teda nevysvetľuje ani domnienka, že je vrodená, ani domnienka, že je získaná. V prvom prípade by sme sa museli ešte pýtať, čo je na nej vrodené, pokiaľ by sme neprijali to najhrubšie vysvetlenie, že každý človek sa rodí s pohlavným pudom, ktorý sa viaže na určitý sexuálny objekt. V druhom prípade sa možno pýtať, či rozličné náhodné vplyvy stačia na vysvetlenie získanej inverzie, bez toho aby im muselo tiež niečo vychádzať v ústrety u jedinca samého. Ako sme už ukázali, existenciu tohto posledného momentu nemožno popierať.

Zohľadnenie bisexuality

Nový rozpor s obvyklou mienkou, v úsilí vysvetliť možnosť sexuálnej inverzie, je obsiahnutý v úvahách Franka Lydstona (1889), Kiernana (1888) a Chevaliera (1893). Obvyklý je názor, že ľudská bytosť je muž alebo žena. Veda však pozná prípady, v ktorých sú pohlavné charaktery zotrené a v dôsledku toho je sťažené určenie pohlavia. Toto sa objavuje najprv v anatomickej oblasti. Genitálie týchto osôb majú mužské aj ženské znaky (hermafroditizmus). V zriedkavejších prípadoch nachádzame vedľa seba plne vyvinuté oba pohlavné orgány (pravý hermafroditizmus); najčastejšie však nachádzame atrofované obidva orgány.

Na týchto abnormitách však je najvýznamnejšie, že neočakávaným spôsobom uľahčujú naše chápanie normálneho vývinu. Ukazuje sa totiž, že istý stupeň anatomického hermafroditizmu patrí k normálu; u žiadneho normálne vyvinutého mužského alebo ženského indivídua totiž nechýbajú zvyšky orgánov druhého pohlavia. Tieto alebo pretrvajú bez vykonávania funkcie ako rudimentárne orgány, alebo boli pretvorené a prevzali iné funkcie.

Chápanie, ktoré vychádza z týchto dávno známych anatomických skutočností, vedie k záveru o pôvodne bisexuálnom založení, ktoré sa počas evolúcie zmenilo až na monosexualitu s nepatrnými zvyškami atrofovaného druhého pohlavia.

Bol som v pokušení rozšíriť túto hypotézu aj na oblasť psychiky a chápať inverziu vo všetkých jej odrodách ako výraz psychického hermafroditizmu. Aby sa o tejto otázke rozhodlo, bola potrebné už len to, aby inverziu pravidelne súčasne sprevádzali psychické a somatické znaky hermafroditizmu.

Ale toto ďalšie očakávanie sa nesplnilo. Nemožno si predstavovať taký úzky vzťah medzi predpokladaným psychickým hermafroditizmom a dokazateľným anatomickým hermafroditizmom. U invertovaných často nachádzame celkové zníženie pohlavného pudu (Havelock Ellis, 1915) a ľahké anatomické zakrpatenie orgánov. Nachádzame ich často, ale nie pravidelne, ba ani nie vo väčšine prípadov. Musíme preto uznať, že inverzia a somatický hermafroditizmus sú od seba vcelku nezávislé.

Veľký význam sa tiež pripisoval takzvaným sekundárnym a terciárnym pohlavným znakom a zdôrazňoval sa ich hromadný výskyt u invertovaných (H. Ellis, ibid.). Aj na tom je mnoho pravdy, ale netreba zabúdať, že vo všeobecnosti sa sekundárne a terciárne pohlavné znaky hojne vyskytujú aj u druhého pohlavia a tak sú indikáciami hermafroditizmu bez toho, aby pri tom bol sexuálny objekt zmenený v zmysle inverzie.

Psychický hermafroditizmus by získal veľmi mnoho na svojej dôkaznosti, keby inverziu sexuálneho objektu sprevádzala aj zmena ostatných duševných vlastností jedinca, pudov a povahových čŕt a to v smere charakteristickom pre opačné pohlavie. Takúto inverziu povahy však môžeme s istou pravidelnosťou očakávať iba u invertovaných žien, u mužov môže byť s inverziou zlučiteľná úplná duševná mužskosť. Ak má naša viera v psychický hermafroditizmus pretrvať, potom musíme dodať, že jeho prejavy v rozličných oblastiach ukazujú iba veľmi malú mieru vzájomnej podmienenosti. To platí nakoniec aj o somatickom hermafroditizme; podľa Halbana sú tiež zakrpatenia jednotlivých orgánov a sekundárne pohlavné znaky vo svojom výskyte do značnej miery nezávislé.

Učenie o bisexualite v jeho najhrubšej podobe vyjadril jeden zo zástancov invertovaných mužov takto: ženský mozog v mužskom tele. My však nepoznáme charakteristické vlastnosti „ženského mozgu“. Nahradenie psychologického problému anatomickým je nepotrebné a neoprávnené. Krafft-Ebingov pokus o vysvetlenie sa zdá byť exaktnejší ako Ulrichov, ale v podstate sa od neho nelíši; v. Krafft-Ebing (1895) sa domnieva, že bisexuálne založenie dáva indivíduu mužské aj ženské mozgové centrá, rovnako ako pohlavné orgány. Tieto centrá sa vyvíjajú iba v dobe puberty, najmä pod vplyvom pohlavných žliaz, ktoré sú od nich somaticky nezávislé.

O mužských a ženských „centrách“ platí však to isté, čo sme povedali o mužskom a ženskom mozgu a okrem toho ani nemáme dôvod predpokladať, že pre pohlavnú funkciu existujú podobné určité oblasti v mozgu („centrá“) ako trebárs pre reč.

Po tejto diskusii zostávajú teda dve myšlienky. Na prvom mieste, že aj pre inverziu prichádza do úvahy bisexuálne založenie, ibaže nevieme v čom – okrem anatomického utvárania – toto založenie spočíva. A po druhé, že ide o poruchy, ktoré postihujú pohlavný pud v jeho vývoji.

Sexuálny objekt invertovaných

Teória psychického hermafroditizmu predpokladá, že sexuálny objekt invertovaného je opačný ako u normálnej osoby. Invertovaný muž vraj ako žena podieha čaru, ktoré vychádza z mužských vlastností tela a duše, cíti sa vraj sám ženou a hľadá mužov.

Ale aj keď to platí v celom rade invertovaných, predsa táto skutočnosť zďaleka neodhaľuje celkový charakter inverzie. Nepochybne veľká časť invertovaných mužov si zachovala psychický charakter mužskosti, má pomerne málo sekundárnych znakov opačného pohlavia a vo svojom sexuálnom objekte hľadá vlastne ženské psychické črty. Keby to tak nebolo, nedal by sa vysvetliť fakt, prečo mužská prostitúcia, ktorá sa ponúka invertovaným – dnes rovnako ako v staroveku –, napodobňuje zovňajškom aj správaním ženy; takéto napodobňovanie by predsa muselo urážať ideál invertovaného. U Grékov, kde medzi invertovaných patrili najmužnejší z mužov, bolo jasné, že mužovu lásku nerozpaľoval mužský charakter chlapca, ale jeho telesná podoba so ženou, rovnako ako jeho ženské duševné vlastnosti, plachosť, zdržanlivosť, potreba poučenia a pomoci. Len čo sa však chlapec stal mužom, prestal byť pre mužov sexuálnym objektom a sám sa možno stal milovníkom chlapcov. V tomto, ako aj v mnohých iných prípadoch, nie je teda sexuálnym objektom to isté pohlavie, ale spojenie oboch pohlavných charakterov, akýsi kompromis medzi hnutím túžiacim po mužovi a hnutím túžiacim po žene, pri čom sa trvá na podmienke mužského tela (t. j. genitálií), teda sexuálny objekt je takpovediac zrkadlovým obrazom vlastného bisexuálneho založenia.

Jednoduchšie sú pomery u ženy, kde aktívne invertované majú veľmi často somatické a duševné znaky muža a od svojho sexuálneho objektu žiadajú ženské vlastnosti, hoci aj tu by podrobnejšie skúmanie mohlo odhaliť väčšiu pestrosť.

Sexuálny cieľ invertovaných

Dôležitou skutočnosťou, na ktorú musíme stále pamätať, je rôznosť sexuálnych cieľov pri inverzii. U mužov sa styk per anum vôbec nekryje s inverziou; masturbácia je rovnako často výlučný sexuálny cieľ, a obmedzenie sexuálneho cieľa až na púhy výlev citov je tu dokonca častejšie ako pri heterosexuálnej láske. Aj u žien sú sexuálne ciele invertovaných rozmanité; prednosť má podľa všetkého dotyk ústnou sliznicou.

Záver

Nie sme síce ešte tak ďaleko, aby sme z doteraz získaného materiálu mohli uspokojivo vysvetliť vznik inverzie, naše skúmanie nás však priviedlo k názoru, ktorý sa pre nás môže stať významnejším než samo vyriešenie uvedenej úlohy. Boli sme upozornení na to, že sme si predstavovali spojenie sexuálneho pudu so sexuálnym objektom ako príliš úzke. Skúsenosť z prípadov považovaných za nenormálne nám ukazuje, že pohlavný pud a sexuálny objekt sú v nich iba vzájomne „zletované“, čo ľahko prehliadneme v dôsledku uniformity normálneho obrazu, pri ktorom sa zdá, že pud si sám prináša svoj objekt. Tak sa nám dostáva podnet, aby sme uvoľnili vo svojich myšlienkach spojenie medzi pudom a objektom. Pohlavný pud je asi pôvodne nezávislý od svojho objektu a za svoj vznik asi neďakuje jeho pôvabom.

(B) Pohlavne nedospelí a zvieratá ako sexuálne objekty

Zatiaľ čo osoby, ktorých sexuálny objekt nepatrí pohlaviu normálne na to vhodnému – teda invertovaní –, predstavujú pre pozorovateľov celú veľkú skupinu inak možno plnohodnotných indivídiuí, prípady, keď sú za sexuálny objekt vybrané pohlavne nedospelé osoby (deti), pôsobia už vopred len ako ojedinelé poblúdenia. Deti sú iba výnimočne výlučným sexuálnym objektom; obvykle sa dostanú k tejto role vtedy, keď sa s nimi bojazlivý alebo impotentný jedinec uspokojí ako s náhradou, alebo keď sa impulzívny pud (ktorý neznesie odklad) v tej chvíli nemôže zmocniť žiadneho vhodnejšieho objektu. V každom prípade fakt, že umožňuje toľko variácií a také zníženie svojho objektu, aké by hlad, lipnúci omnoho energickejšie na svojom objekte, dovolil iba v najkrajnejších prípadoch, vrhá svetlo na charakter pohlavného pudu. Rovnaká poznámka platí aj pre sexuálny styk so zvieratami, ktorý vôbec nie je zriedkavý najmä medzi vidieckym obyvateľstvom a pri ktorom pohlavná príťažlivosť prekračuje hranice druhu.

Z estetických dôvodov by sme radi pripísali tieto a iné vážne poblúdenia pohlavného pudu iba duševne chorým, ale nemôžeme to urobiť. Skúsenosť nás učí, že u nich nepozorujeme žiadne iné poruchy pohlavného pudu než u zdravých, a to u všetkých rás a povolaní. Tak sa vyskytuje sexuálne zneužívanie detí nepríjemne často u učiteľov a opatrovníkov detí jednoducho preto, že na to majú najlepšiu príležitosť. U duševne chorých sa vyskytujú tieto úchylky asi len vo zvýšenej miere, alebo, čo je zvlášť významné, sú povýšené na výlučný spôsob uspokojenia a úplne nahrádzajú normálne sexuálne ukojenie.

Tento veľmi pozoruhodný pomer sexuálnych variácií k stupnici medzi zdravím a duševnou poruchou je na zamyslenie. Domnieval by som sa, že ho možno vysvetliť faktom, že hnutia pohlavného života patria k tým, ktoré aj za normálnych okolností vyššie duševné činnosti najhoršie ovládajú. Kto je v nejakom smere duševne nenormálny, či už zo sociálneho alebo etického hľadiska, je podľa mojej skúsenosti obvykle nenormálny aj vo svojom sexuálnom živote. Ale vo svojom sexuálnom živote je nenormálnych mnoho ľudí, ktorí vo všetkých ostatných aspektoch zodpovedajú priemeru, a spolu s ostatnými prešli procesom ľudského kultúrneho vývinu, ktorého slabým miestom zostáva sexualita.

Za najobecnejší výsledok týchto úvah považujeme však zistenie, že pri veľkom množstve podmienok a v prekvapujúcom počte indivíduí ustupuje do pozadia druh a dôležitosť sexuálneho objektu. Podstatným a nemenným v sexuálnom pude je niečo iné.

(2) ÚCHYLKY VO VZŤAHU

K SEXUÁLNEMU CIEĽU

Za normálny sexuálny cieľ sa považuje spojenie genitálií v akte označovanom ako súlož, ktorý vedie k uvoľneniu sexuálneho napätia a k dočasnému vyhasnutiu sexuálnej túžby (uspokojeniu analogickému nasýteniu pri hlade). Ale aj na najnormálnejšom sexuálnom procese môžeme odhaliť základy toho, čo, ak sa ďalej rozvinie, vedie k oným úchylkám, ktoré sme opísali ako perverzie. Ako predbežné sexuálne ciele sa totiž uznávajú isté sprost- redkujúce (k súloži vedúce) vzťahy k sexuálnemu objektu, ako je napr. jeho ohmatávanie a prezeranie. Tieto konania jednak samé sprevádza rozkoš, jednak stupňujú vzrušenie, ktoré by malo vytrvať až do dosiahnutia konečného sexuálneho cieľa. Jeden z takýchto kontaktov, vzájomný dotyk sliznicami úst, získal ako bozk vysoké sexuálne ocenenie u mnohých národov (vrátane najvyššie civilizovaných) napriek tomu, že časti tela, ktoré sa pri tom uplatňujú, nepatria k pohlavným orgánom, ale sú vstupom do tráviaceho ústrojenstva. Tým sú teda dané skutočnosti, ktoré umožňujú nadviazať perverzie na normálny sexuálny život a ktoré môžeme tiež použiť ako základ pre ich rozdelenie. Perverzie sú buď a) anatomickým prekročením oblastí tela určených na pohlavné spojenie, alebo b) pretrvávaním pri sprostredkujúcich vzťahoch k sexuálnemu objektu, ktorými by sa za normálnych okolností malo rýchlo prejsť na ceste ku konečnému sexuálnemu cieľu.

Anatomické prekračovanie

Precenenie sexuálneho objektu

Psychické hodnotenie sexuálneho objektu ako vytúženého cieľa pohlavného pudu sa len v najzriedkavejších prípadoch obmedzuje na jeho genitálie, obvykle sa rozširuje na celé telo sexuálneho objektu a má tendenciu vzťahovať sa aj na všetky pocity, ktoré sexuálny objekt vyvoláva. Rovnaké preceňovanie sa šíri aj na duševnú oblasť a prejavuje sa ako rozumové zaslepenie (oslabený úsudok) pokiaľ ide o duševné výkony a dokonalosti sexuálneho objektu, a tiež aj ako dôverčivá povoľnosť voči jeho úsudkom. Dôverčivosť lásky sa tak stáva dôležitým, ak nie najzákladnejším prameňom autority.

Práve toto sexuálne preceňovanie sa veľmi zle znáša s obmedzením sexuálneho cieľa na spojenie vlastných genitálií a pomáha povýšiť na sexuálne ciele aj úkony na iných častiach tela.

Význam momentu sexuálneho preceňovania sa dá najlepšie študovať u muža, lebo iba jeho pohlavný život sa stal prístupný skúmaniu. Pohlavný život ženy je ešte zahalený do nepreniknuteľnej temnoty jednak v dôsledku obmedzujúceho vplyvu kultúry, jednak v dôsledku obvyklej ženskej mlčanlivosti a neúprimnosti.

Sexuálne použitie sliznice úst

Použitie úst ako sexuálneho orgánu sa považuje za perverziu, ak sa pery (alebo jazyk) jednej osoby dotýkajú genitálií druhej osoby, nie však vtedy, ak sa obaja partneri vzájomne dotýkajú sliznicami pier. Táto posledná výnimka predstavuje spojenie s normálnosťou. Kto odsudzuje ostatné (asi od počiatku ľudstva obvyklé) praktiky ako perverzie, ten sa pri tom podáva zreteľnému pocitu hnusu, ktorý ho chráni pred prijatím takéhoto sexuálneho cieľa. Hranica tohto hnusu je však často úplne konvenčná; ten, kto vášnivo bozkáva pery krásneho dievčaťa, by asi len s odporom použil jej zubnú kefku, hoci nemá žiadny dôvod domnievať sa, že jeho vlastná ústna dutina, ktorá sa mu nehnusí, je čistejšia ako u dievčaťa. Všímame si tu moment hnusu, ktorý sa stavia do cesty libidinóznemu preceňovaniu sexuálneho objektu, ale sám môže byť prekonaný libidom. V hnuse môžeme vidieť jednu zo síl, ktoré spôsobili reštrikciu sexuálneho cieľa. Tieto sily sa obvykle zastavujú pred genitáliami. Nemožno však pochybovať, že aj genitálie druhého pohlavia sa môžu samy osebe stať predmetom hnusu a že takýto postoj je jednou z charakteristík všetkých hysterikov (najmä hysterických žien). Sila sexuálneho pudu sa veľmi rada uplatňuje pri premáhaní tohto hnusu.

Sexuálne použitie análneho otvoru

Pri používaní análneho otvoru vidieť ešte jasnejšie než v predchádzajúcom prípade, že je to hnus, ktorý z tohto sexuálneho cieľa robí perverziu. Nepovažujte to však za prijatie stanoviska, ak poznamenám, že tí, čo sa pokúšajú odôvodniť tento hnus tým, že táto časť tela slúži exkrécii a prichádza do styku s niečím odporným samo osebe – s výkalmi – sa v tomto bode príliš nelíšia od zdôvodnenia hysterických dievčat, ktoré pre svoj odpor, ktorý v nich vyvoláva mužský genitál, uvádzajú argument, že slúži na močenie.

Sexuálna úloha análnej sliznice sa vôbec neobmedzuje na styk medzi mužmi a jej uprednostňovanie vôbec nie je charakteristické pre invertované cítenie. Naopak, zdá sa, že paedicatio s mužom vďačí za úlohu, ktorú hrá, analógii s aktom u ženy, zatiaľ čo vzájomná masturbácia je sexuálnym cieľom, ktorý najčastejšie nachádzame pri styku invertovaných.

Význam iných oblastí tela

Presahovanie sexuálneho záujmu na iné oblasti tela vo všetkých jeho variáciách nám neposkytuje zásadne nič nové. Nepridáva nič k nášmu poznaniu sexuálneho pudu, ktorý týmto spôsobom prejavuje iba svoj úmysel zmocniť sa sexuálneho objektu v každom možnom smere. Ale toto anatomické presahovanie nás informuje, že okrem sexuálneho preceňovania tu pôsobí aj druhý faktor, ktorý je vzdialený bežnému poznaniu. Zdá sa, akoby si určité oblasti tela ako ústna a análna sliznica, ktoré sa pri týchto praktikách ustavične objavujú, robili akýsi nárok, aby sa považovali za genitálie a aby sa podľa toho s nimi zaobchádzalo. Budeme počuť, ako je tento nárok odôvodnený vývinom sexuálneho pudu a ako sa spĺňa v symptomatológii istých chorobných stavov.

Nevhodná náhrada sexuálneho objektu – fetišizmus

Úplne čudným dojmom pôsobia prípady, pri ktorých sa normálny sexuálny objekt nahrádza iným, ktorý je k nemu v určitom vzťahu, ale pritom je úplne nevhodný na to, aby slúžil normálnemu sexuálnemu cieľu. Z hľadiska nášho rozdelenia by sme asi urobili lepšie, keby sme sa boli o tejto veľmi zaujímavej skupine aberácií sexuálneho pudu zmienili už pri úchylkách, ktoré sa týkajú sexuálneho objektu. Odložili sme to však až do chvíle, kým spoznáme moment sexuálneho preceňovania, od ktorého závisia tieto javy, s ktorými je spojené zrieknutie sa sexuálneho cieľa.

Náhradou za sexuálny objekt je časť tela, vo všeobecnosti veľmi málo vhodná na sexuálne účely (noha, vlas), alebo neživý predmet, ktorý je v dokazateľnom vzťahu k osobe, ktorú nahrádza, najlepšie k jej sexualite (kusy odevu, spodná bielizeň). Táto náhrada sa nie neoprávnene porovnávaná s fetišom, v ktorom divoch vidí stelesnenie svojho boha.

Prechodom k prípadom fetišizmu, pri ktorých dochádza k zrieknutiu sa sexuálneho cieľa, či už normálneho alebo perverzného, sú prípady, keď sa vyžaduje od sexuálneho objektu splnenie fetišistickej podmienky, ako je napr. určitá farba vlasov alebo odev, dokonca aj telesné chyby, ak sa má dosiahnuť sexuálny cieľ. Žiadna z ostatných variácií sexuálneho pudu, hraničiacich s patológiou, si nemôže natoľko nárokovať na náš záujem ako táto, a to osobitosťou javov, ktoré vyvoláva. Vo všetkých prípadoch sa zdá byť jej predpokladom do istej miery znížené usilovanie o normálny sexuálny cieľ (výkonná slabosť sexuálneho aparátu). Nadviazanie na normálnosť je sprostredkované psychologicky nutným precenením sexuálneho objektu, ktoré potom nevyhnutne presahuje aj na všetko, čo je s ním asociačne spojené. Preto je istý stupeň takéhoto fetišizmu obvykle prítomný aj v normálnej láske, najmä v tých štádiách zamilovanosti, v ktorých je normálny sexuálny cieľ nedosiahnuteľný alebo jeho naplnenie je odložené.

„Prines mi šatku z hrude jej,

podväzok daj mi milenej.“ (Goethe: Faust, I.)

Patologický prípad vzniká iba vtedy, keď sa takáto túžba po fetiši fixuje aj mimo uvedené podmienky a zaujme miesto normálneho cieľa a potom, keď sa fetiš odlúči od určitej osoby a stane sa výlučným sexuálnym objektom. To sú všeobecné podmienky pre prechod púhych variácií pohlavného pudu do patologických úchyliek.

Binet (1888) ako prvý tvrdil (čo sa neskôr potvrdilo mnohými dôkazmi), že vo výbere fetiša sa ukazuje trvalo pôsobiaci vplyv nejakého, obvykle v ranom detstve prežitého, sexuálneho dojmu, čo by sme mohli postaviť vedľa príslovečného uľpievania na prvej láske u normálneho človeka („On revient toujours à ses premiers amours“). Takýto pôvod je osobitne zreteľný pri prípadoch sexuálneho objektu s púhou fetišistickou podmienkou. S významom raných sexuálnych dojmov sa stretneme ešte na inom mieste.

V iných prípadoch je nahradenie objektu fetišom určené nejakým symbolickým myšlienkovým spojením, ktoré si postihnutá osoba obvykle neuvedomuje. Cesty takýchto spojení nemožno vždy bezpečne dokázať (napr. noha je prastarý sexuálny symbol už v mýte; kožušina vďačí za svoju úlohu fetiša najskôr asociácii s ochlpením na mons Veneris); ale aj takáto symbolika sa nezdá byť vždy nezávislá od sexuálnych zážitkov z detstva.

Table of Contents

Titulná strana

TRI ŠTÚDIE K TEÓRII SEXUALITY

I. SEXUÁLNE ÚCHYLKY1