Sebastian Niedlich

Smrť a iné okamihy môjho života

Copyright © 2013 dotbooks GmbH, München, Germany

Translation © 2016 by Zuzana Guldanová

Jacket design © Nele Schütz Design, München

Jacket photographs © shutterstock.com

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z nemeckého originálu Der Tod und andere Höhepunkte

meines Lebens (dotbooks GmbH, München, 2014)

preložila Zuzana Guldanová.

Redigovala Anna Šikulová.

Obálku s použitím originálu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 949. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4959-2

1. kapitola

Keď človek vie, že onedlho zomrie, môže to byť celkom upokojujúci pocit. Nemusí si robiť starosti s niečím, čo mu celý život alebo najmenej polovicu života pilo krv. Napríklad dane. Alebo odvody. Alebo somráci, čo vyberajú kontajnery a robia okolo nich bordel, alebo hranolčeky ako guma. Nazbiera sa to.

Jasné, že do pokoja sa mieša aj štipka strachu. Dal som si všetko do poriadku? Zavrel som prívodný kohútik k práčke? Odhlásil som predplatné? Polial som kvety? Nechcem predsa narobiť rodine zbytočné starosti. Alebo: Čo bude s mojimi najbližšími? Dobre, dobre, priznávam, možno je toho strachu aj viac, nie iba štipka.

Na rozdiel od väčšiny ostatných, či skôr od všetkých ostatných, mám pomerne jasnú predstavu o tom, kedy odídem voňať fialky odspodu. Neviem konkrétne, ako k tomu dôjde, ale poznám presný dátum i čas. Predpokladám, nie, už to viem zaručene, že zomriem pri nehode, a teda strach, o ktorom som vravel, je opodstatnený. Takto si ideálnu smrť rozhodne nepredstavujem. Oveľa krajšie by bolo, keby som zomrel v spánku, lenže na to môžem zabudnúť, pretože ja zomriem za bieleho dňa. Budem sedieť na lavičke v parku pred berlínskym Dómom. Pri mojom temperamente by bolo asi ilúziou predpokladať, že na takom rušnom verejnom mieste zaspím. Navyše z vlastnej skúsenosti viem, že ľudia, čo zomreli v spánku, tak sa to hovorí, sa v skutočnosti najprv prebrali a vzápätí sa odobrali na večnosť. Ich odchod bol väčšinou sprevádzaný nepekným hrdelným zvukom. Zomrieť v spánku pre mňa teda nie je ideálna predstava – lebo v podstate to tak nefunguje. Ideálna smrť podľa mňa neexistuje. A keďže vyhnúť sa jej nedá, radšej sa o to ani nepokúsim.

Posledné minúty a sekundy sa teda budem prizerať, ako ľudia žijú. Na lavičke vedľa mňa sedí mladá matka oblečená v šatách z biobavlny a dojčí. Hlavou mi mimovoľne preblesne „rakovina prsníka“.

Neďaleko si chalani pohadzujú lietajúci tanier. Ktovie, či by im bolo tak veselo, keby vedeli, že takto o rok tu už jeden z nich nebude.

Párik na tráve sa bozkáva tak vášnivo, akoby už-už mal prejsť rovno na vec. Chlapík nakazí partnerku vírusom aids a o pol roka skočí pod vlak. Jej ostáva ešte pár rokov života, kým urobí to isté. Romantička.

Dievčatko v spodnej košieľke veselo poskakuje vo fontáne. Takto sa vedia smiať len deti. Obďaleč krivká o paličke starší pán. Chytí manželku za ruku, tá mu ju nežne stisne.

Schopnosť predvídať smrť iných nie je na zahodenie. Keby som sa na žúrke spýtal: „Decká, chcete vedieť, kto zomrie prvý?“ zaručene by to všetkým zdvihlo náladu.

Tak si tu sedím, zmáha ma svetobôľ, ale usilujem sa nepodľahnúť súcitu. Ľudia sú mi nie ľahostajní, no už som sa naučil, že každému nemôžem pomôcť. Kedysi by som sa im zrejme zamiešal do života. Ale teraz? Teším sa aspoň z toho, že v tomto okamihu si plnými dúškami užívajú život. A hneď mi je lepšie. Keď sa druhí cítia dobre. Trocha ma to upokojí.

Zrazu sa zjaví priateľ, práve naňho čakám. Pozdraví ma. Na zlomok sekundy ma opäť ovládne strach, no podarí sa mi ho potlačiť. V podstate som celkom rád, že ho vidím. Okolo sa mihne motýľ. Obaja sa za ním obzrieme. Priateľ mimovoľne siahne po sieťke, ktorú si oprel o lavičku, vzápätí spustí ruky, usmeje sa.

„Obyčajný motýľ,“ poznamená.

„Kedy?“ počujem vlastný hlas.

„Onedlho.“ So záujmom sa zadíva na ľudí, ktorých som pozoroval. „Si nervózny?“

„Neviem sa dočkať,“ sarkasticky odvetím.

„S tým sa nežartuje.“

„Mám pocit, že moje telo momentálne nevie, ako by sa malo cítiť.“

„Onedlho to prejde.“

„Veď vravím, neviem sa dočkať.“

Mlčky pozorujeme dianie naokolo. Priateľ si začne pískať ob-la-di-ob-la-da. Nemôžem si pomôcť, musím sa usmiať.

„Vieš čo? Podľa mňa je pekné, že keď človek odchádza tam, kam odchádza, že keď odchádza do večnosti, má pri sebe priateľa.“

Obráti sa ku mne, polovicu hlavy mu zakrýva kapucňa. Prestane pískať, uškrnie sa. Uškŕňa sa rovnako, ako keď sme sa stretli prvý raz. Lenže vtedy som ešte nevedel, že je to Smrť. Smrtonos.

2. kapitola

Smrtonosa som prvý raz stretol, keď som mal sedem rokov. Dovtedy som žil celkom normálne, alebo by som tomu aspoň rád veril. Priznám sa, že si takmer neviem spomenúť na nič, čo sa odohralo predtým. Akoby v ten deň zapli môj život. Zároveň však vypli život niekoho iného. Život mojej starej mamy. Spomínam si, že stará mama bola veľmi milá dáma. Ako maličký som sa na návštevy u nej vždy tešil. Pravdaže, až na to maznanie. Bozkávanie s príbuznými som neznášal už ako decko a dodnes sa to nezmenilo. Neskôr som sa na návštevy až tak netešil, zrejme preto, lebo stará mama bola čoraz čudnejšia. Skoro nič si nepamätala, bývala popletená a jej kuchárske pokusy sa stali hrozbou pre ňu i pre jej okolie. Nikdy nezabudnem na pečené mäso s pálenkou a čokoládou. Pred smrťou ležala nejaký čas v nemocnici. Veľmi schudla a takmer vôbec nerozprávala. Chodil som za ňou s rodičmi každú nedeľu. Nemocnica sa nachádzala na opačnom konci mesta, takže aj cesta autom nám trvala dosť dlho. Pre chlapca v mojom veku to znamenalo niekoľkohodinové odlúčenie od obľúbených figúrok z Hviezdnych vojen. Dnes to znie bezcitne, ale sedemročnému decku to ťažko možno vyčítať. Niežeby som starú mamu nechcel vidieť, fakt som ju mal rád. No ona už ani nevnímala, keď sa s ňou rodičia usilovali nadviazať kontakt, iba na nás upierala prázdny pohľad, a tak som bol presvedčený, že už je jednou nohou na druhom svete. Čo je na tom zlé, že figúrky z Hviezdnych vojen ma bavili väčšmi? Ešte aj tmavé múry nemocnice pôsobili skľučujúco na moje detské JA. Spoza hrčavých stromov na kraji cesty presvital tmavočervený neomietnutý múr, vnútri sa nad studenou podlahou vznášal pach telesných tekutín a dezinfekčných prostriedkov. Občas sme pred niektorou z nemocničných budov zazreli stáť pohrebné auto. Našťastie pacienti to možno nevnímali, inak by pohrebná služba asi musela brať naraz viacerých. Ako decko som si k nemocnici utvoril odmietavý postoj. No koľko času som napokon v nemocniciach prežil! Keď si dnes na to spomeniem, znie to ako irónia osudu.

Stará mama ležala na prvom poschodí. Všetci pacienti na oddelení sa mi zdali nevládni, zmätení a starí. Vpadnuté tváre, ovisnuté ušné lalôčiky, obrovské nosy, no, vyzerali ako hrôzostrašní mupeti. Vtedy som si nemocnicu spájal len so smrťou a s umieraním, ale ak si uvedomíme, že väčšina detí na svete sa narodí v nemocnici, je jasné, že som sa mýlil. Keď som sa v ten deň šuchtal za rodičmi hore schodmi, mal som pocit, že tam ideme hádam aj stý raz. V otvorenej sesterskej izbe posedávali likvidátorky kávy v bielych rovnošatách, kynožili kávové zrnká, zahalené v oblakoch cigaretového dymu si ničili pľúcne mechúriky.

Písal sa rok 1982, z rádia sa niesol vyumelkovaný song Ein bisschen Frieden, ktorý iba prednedávnom vyhral Veľkú cenu Eurovízie. Priamy prenos sme sledovali v televízii, a hoci som bol ešte decko, nemohol som sa ubrániť dojmu, že pesničku pozliepali len na to, aby vyhrala súťaž. Mimochodom, ešte aj dnes sa mi tá pieseň spája s tým dňom a so starou mamou. Keď si na to spomeniem, po chrbte mi prebehnú zimomriavky. Vtedy však rodičia zakývali sestričkám, tie cez dymovú clonu odzdravili a potom sme už vošli do izby k starej mame.

Ako zvyčajne, stará mama ležala v posteli, hľadela na plafón. Vyzerala, akoby rátala praskliny v omietke. Rodičia ju pobozkali, ja som jej stisol ruku. Bozkávania so starou mamou som mal dosť na celý život. Pozerala na nás neprítomným pohľadom, otec jej rozprával, čo sa za celý týždeň prihodilo. Ja som zatiaľ pozoroval nehybnú ženu na vedľajšej posteli. Nikdy som nepočul, že by niečo povedala. Z úst jej vychádzalo sotva počuteľné „hm-fm, hm-fm“. Opakovala to ako mantru.

Návšteva prebiehala ako zvyčajne. Neskôr vošiel lekár a povedal rodičom, že sa s nimi chce pozhovárať. Diskrétne odišli na chodbu a mňa tam nechali so starou mamou a s tou druhou ženou.

Prešlo päť minút, možno desať. Sedel som na posteli a hladkal som starej mame ruku, keď sa pri nás nenazdajky zjavila vysoká mužská postava. Na tvár pod čiernou kapucňou akoby nikdy nezasvietilo slnko. Chlap v čiernom sa prenikavo zadíval na starú mamu. Presne sa pamätám, že jednu ruku položil na peľasť, druhou sa oprel o dlhú tyčku so sieťkou na motýle.

Asi som sa mal zľaknúť, veď väčšinou si ľudia predstavujú, že pod kapucňou musí byť lebka, lenže ten muž vyzeral v tvári na tridsať a nebolo v nej nič znepokojujúce. Naopak, z jeho úsmevu vyžaroval absolútny pokoj. Nebál som sa, no nemohol som z neho spustiť zrak.

„Kto si?“ nevinne som sa spýtal.

Pomaly, prekvapene sa ku mne obrátil: „To sa pýtaš mňa?“

Na takého mladého muža mal nezvyčajne hlboký hlas. Niečo medzi Barrym Whitom a Petrom Lustigom z večerníčka. Páčili sa mi jeho rozprávky, mohol som ich počúvať donekonečna. Otec by povedal, že s takým hlasom by mohol robiť predajcu ojazdených áut.

„Áno. Spýtal som sa, kto si.“ Moje sedemročné JA fakt nemalo ani tušenia, s kým sa zhovára.

„Ty ma naozaj vidíš? Aj ma počuješ?“

„No jasné. Veď tu stojíš.“

Tvár sa mu roztiahla do širokánskeho úsmevu. Ten úškrn budem v ďalších rokoch často vídať. Prudko sa ku mne sklonil, ale vtedy som sa predsa len zľakol, a zasa ma prevŕtal pohľadom.

„Vieš, že si zaujímavý, drobec?“

„Prečo?“

„Si iný.“

„Prečo som iný?“

„Lebo mňa ľudia nevidia, no ty ma vidíš.“

„Ale veď stojíš vedľa mňa, tak prečo by som ťa nemal vidieť?“

„Lebo ja som Smrtonos, chlapče.“

A zasa sa narovnal. Keď si dnes na to spomeniem, asi na tom nebolo nič pôsobivé, no mal som sedem a chlap vysoký meter osemdesiat mi pripadal ako obor.

„Ale Smrtonos predsa nie je človek. Ľudia normálne zomierajú. A keď zomrú, tak sú mŕtvi. Alebo ich azda zabíjaš?“ trocha naivne som sa spýtal.

„Nikoho nezabíjam,“ odvetil a znova sa zadíval na starú mamu. „Len si mŕtvych beriem.“

Stará mama medzitým zavrela oči a začala trocha dychčať.

„To si urobil ty?“ Stále som nechápal.

„Nie.“

Silnejšie som jej stisol ruku. „A čo tu vlastne robíš?“

„Čakám.“

Taký stručný už neskôr nebýval. Ale už vtedy mal záhadné maniere, čo ma neskôr privádzalo do zúrivosti. Lenže vtedy som ešte nechápal, čo sa deje.

Stará mama zalapala po dychu. Zachvela sa. Potom stíchla, len z vedľajšej postele sa ozývalo „hm-fm“. Stále som ju držal za ruku, no už bola akási mdlá.

Nerozumel som, čo sa deje. Akoby toho nebolo dosť, starej mame sa zrazu v kútiku úst zjavilo jemnučké tykadlo, vzápätí aj druhé. Z pootvorených úst sa jej tlačilo niečo živé. Keď sa to dostalo von na pery, roztvorilo krídla. Pestrofarebný motýľ zatrepotal krídlami, vzlietol a zakrúžil v miestnosti. Mimovoľne som k nemu natiahol ruku a on si na ňu sadol.

„Naozaj si zaujímavý, drobec,“ vyhlásil Smrtonos. Potom vystrčil prst a motýľ preletel k nemu.

„Tvoja stará mama bola dobrá žena. Chcel by si sa s ňou rozlúčiť?“

Ešte vždy som ju držal za ruku. Pohľadom som blúdil z motýľa na ruku a na tvár starej mamy. Pomaličky mi to dochádzalo. Hoci stará mama bola v mojich spomienkach väčšinou bezvládna a pomätená, z očí mi vytryskli slzy.

„Dovidenia, babi,“ zašepkal som motýľovi a utrel som si nos do rukáva.

Smrtonos zdvihol sieťku, vložil do nej motýľa a znova sa obrátil ku mne. „Je mi ľúto, chlapče, ale prišiel jej čas.“

Rozplakal som sa. Hoci predtým som si vravel, že už dávno bola jednou nohou na druhom svete, aj tak mi to bolo ľúto.

„Povieš mi, ako sa voláš, chlapče?“

„Martin.“

„Tešilo ma, Martin. Istotne sa ešte niekedy stretneme. Teraz by ma však zaujímalo, či by sme sa nemohli stretnúť aj skôr.“

„Ako to myslíš?“

„Čo keby som ťa niekedy navštívil?“

„A musel by zasa niekto zomrieť?“

Smrtonos sa na okamih zamyslel. „Nie, zatiaľ nie.“ Prikývol som.

„Mal by si povedať rodičom, že stará mama zomrela.“

A tak ako nenazdajky prišiel, aj nenazdajky zmizol. Bolo to prvé z jeho zázračných zmiznutí, ktorých som neskôr býval svedkom. Položil som ruku starej mamy na posteľ, otvoril som dvere a povedal som rodičom, že stará mama práve zomrela.

Chlapíka, čo sa predstavil ako Smrtonos, som pre istotu nespomenul.

3. kapitola

Dni po skone starej mamy plynuli zvláštne. Samozrejme, mama bola zronená z matkinej smrti. Aj otec bol smutný. Iba ja som po prvotnom smútku, ktorý sa dostavil ešte v nemocnici, nedokázal žialiť. Dodnes neviem, či sa to mojim rodičom nezdalo čudné. Na druhej strane sme si všetci uvedomovali, že pre starú mamu bola smrť vykúpením. Aspoň tak sme to „zvonka“ vnímali. Veď stará mama už nemala nič zo života. Navyše to mala v hlave pomotané, podľa mňa dávno nebola tým, kým bývala.

Pohreb sa konal o niekoľko týždňov, no mne to pripadalo ako večnosť. V ten deň som nemusel ísť do školy a spolužiaci mi závideli, hoci oni ešte väčšinou mali starých rodičov. Nevedeli si predstaviť, čo znamená strata blízkeho človeka. Chápal ma azda iba Gerrit, ktorému minulý rok zomrel starý otec. Cez prestávku prišiel za mnou a povedal, že mu je to veľmi ľúto, a že je to „nahovno“. Nikdy predtým som na pohrebe nebol, a tak som si neuvedomil, že si budem musieť obliecť sviatočné šaty, ku ktorým má odpor asi každé decko. Keď sme napokon kdesi v skrini našli oblek, ktorý som mal naposledy oblečený pred rokom na nejakej rodinnej oslave, ukázalo sa, že nohavice mi už nesiahajú ani po členky. Aj golier na košeli mi bol tesný. Mama ma nahladko učesala na cestičku a taký vyštafírovaný, celý červený, lebo golier ma škrtil, som sa napokon ocitol na cintoríne. Ako inak, pršalo. Neviem, čím to je, ale nikdy som nebol na pohrebe v taký deň, že by nepršalo alebo aspoň nemrholilo.

Okrem nás a zriadenca, čo niesol urnu, tam nebol nikto. Stará mama už nemala priateľov ani príbuzných. Pravdaže, mala ešte nejakú rodinu vo východnom Nemecku, lenže tých na pohreb nepustili. Alebo možno ani nemali záujem, keď im už stará mama nemohla posielať balíky. Zriadenec sa spýtal, či má nad hrobom povedať pár slov. Mama mlčky prikývla. Nasledoval teda univerzálny prejav, aký mohol odznieť nad hrobom ktoréhokoľvek človeka na svete. Zriadenec sa navyše ustavične mýlil a starú mamu namiesto Christel nazýval Christou. Rodičia mlčali, no mňa pri vyslovení nesprávneho mena vždy myklo. Keď bola urna konečne v zemi, otec strčil zriadencovi do ruky peniaze a ponáhľali sme sa k autu.

Naši nezbadali, že som na okamih zaostal a zadíval som sa na postavu v čiernom plášti, ktorá sa zjavila za kríkmi a kývla mi. Vtom na mňa zavolali rodičia, a tak som mu len zakýval a bežal som za nimi.

Doma som sa rýchlo vyzliekol, do tváre sa mi vrátila zdravá farba. Utiahol som sa do detskej izby k hračkám. Bol som v rozpakoch, ako by som sa v takýto deň mal správať k rodičom, najmä k mame. No ani sám so sebou som si nebol na čistom. Dosiaľ mi príhoda so záhadným chlapíkom v nemocničnej izbe pripadala akási nereálna, a zmiatlo ma, keď som ho na cintoríne opäť uvidel. Zo zadumania ma vytrhol známy vľúdny hlas. Nevdojak som odložil hračku.

„Zdravím ťa.“

Zdvihol som zrak, mimovoľne som sa pozrel na otvorené dvere. „Ahoj,“ pre istotu som zašepkal.

Smrtonos sedel na mojej posteli s prehodenými nohami, sieťku mal opretú o poličku s knihami. „Len som sa chcel pozrieť, ako sa máš.“

Pokrčil som plecami.

„Tvojej starej mamy mi je veľmi ľúto. Ale na cintoríne som vás nechcel rušiť.“

„To nič,“ odvetil som. V rukách som nervózne žmolil Hana Sola, obľúbenú figúrku z Hviezdnych vojen. „Ako si sa dostal dnu?“

„Nuž, ja sa dostanem, kam len chcem.“

„Čože? Ale ako?“

„No, vieš, ja technicky nie som človek. Som... nadprirodzený. Nadprirodzené bytosti majú nadprirodzené schopnosti.

„Naozaj sa dostaneš všade?“

„Áno.“

„Aj k mojej starej mame?“

„Hm, nuž... tvoja stará mama je mŕtva.“

„Viem, ale niekde predsa musí byť. Istotne je v nebi. Náš učiteľ náboženstva vraví, že dobrí ľudia sa dostanú do neba a zlí do pekla. A ty si povedal, že stará mama bola dobrá.“

„To hej, no podľa mňa ten tvoj učiteľ nie je akurát koryfejom vo svojom odbore.“

„Čože?“

„Nuž, chcel som povedať, že v istých veciach sa nemusí celkom vyznať. To nie je nič nezvyčajné, väčšina ľudí, čo sa zaoberajú náboženstvom, sú bigotní obmedzenci.“

„Čo je to bigotný?“

Smrtonos vzdychol. „V tejto debate by sme možno mali pokračovať inokedy.“

„Ale ak stará mama nie je ani v nebi, ani v pekle, tak kde je potom?“

„Nuž, veď ste ju práve pochovali na cintoríne. Určite je tam.“

„To som nemal na mysli.“

Smrtonos si poškriabal kapucňu. „Ja viem. Chápem, na čo sa spytuješ, no nie som si istý, či by som ti v tejto chvíli vedel dať uspokojivú odpoveď.“

„Dúfam, že stará mama sa má dobre.“

„S tým si naozaj nemusíš robiť starosti, chlapče. Starosti si treba robiť o živých.“

„Myslíš mamu a ocka?“

Smrtonos napoly mykol plecom, napoly prikývol.

„Viem, že mame je mizerne.“

„A čo s tým mieniš urobiť?“

„Neviem.“

„Nuž tak dovoľ, aby som ti poradil... mamy občas potrebujú objatie. Myslím, že tvojej mame by to veľmi pomohlo. A keď ju budeš objímať, nezabudni jej povedať, ako ju ľúbiš.“

„Veľmi ju ľúbim.“

„Nehovor to mne, choď to povedať jej. Padaj.“

Vstal som, vyšiel som z izby a takmer som narazil do mamy. Stála pri dverách a určite počula, čo som povedal. No aj tak som sa k nej privinul a zopakoval som, že ju ľúbim.

Potom sme sa obaja rozplakali.

4. kapitola

S mamou sme sa nikdy nevrátili k tomu, že načúvala za dverami, no spozoroval som, že keď som sa hral a zhováral s obľúbenými figúrkami, podchvíľou mi zvedavo nazrela do izby. Alebo keď som bol pohrúžený do hlbokomyseľného rozhovoru so Smrtonosom, ktorý ma občas navštevoval, usiloval sa ma vtiahnuť do rozhovoru na najvyššej úrovni, a ja som nadšene referoval o Hviezdnych vojnách. Rodičia sa ma nikdy nespýtali, čo to mám za vymysleného priateľa, no istotne to riešili. Nechcel som, aby ma rušili, keď prišiel na návštevu Smrtonos, a tak som sprvu začal privierať dvere, až som ich napokon celkom zavrel. V podstate som rodičov začal vytesňovať zo svojho života. Zároveň to bol prvý prípad, keď ma Smrtonos do niečoho vmanipuloval.

Smrtonos rýchlo spozoroval, že analýzy svetového diania ma nezaujímajú, ani im nerozumiem. Naše priateľstvo sa nerodilo ľahko. Akoby nestačilo, že sme sa zoznámili pri takej nešťastnej príležitosti. No Smrtonos sa nevzdával. Asi chcel urýchliť môj duševný vývin, preto ma začal učiť hrať šach. Rodičia ma určite pokladali za čudáka. Sedel som v detskej izbe a sám so sebou som hral kráľovskú hru.

Šach mal výhodu, že sme nemuseli veľa hovoriť. Väčšinou sme sústredene mlčali. Už sa veľmi nepamätám, o čom sme sa zhovárali, asi to boli banálne témy. Smrtonos vo mne vzbudil záujem o šach, takže sme mohli spoločne tráviť čas, no inak som sa ja nezaujímal o to, čo robí on, a on sa v podstate nezaujímal o to, čo robím ja. Niekomu, kto prežil pár storočí, musí pripadať život sedemročného chlapca nudný. Navyše sa mi ho nepodarilo nadchnúť ničím, čo súviselo s Hviezdnymi vojnami.

Zato mimoriadne ho zaujal akýsi pripravovaný film, ktorý sa mal zaoberať životom a smrťou. O niekoľko rokov som si ho pozrel aj ja, no nezaujal ma, lebo Harrison Ford v ňom nehral akčného hrdinu, ako bol Han Solo v Hviezdnych vojnách. Názor som zmenil až oveľa neskôr, keď som príbehu naozaj porozumel. Film sa volal Ostré komando.

Roboti, ktorí sa vo filme nazývajú replikanti, sa vzbúria proti ľuďom a dosť ich pozabíjajú. Keďže sú naprogramovaní iba na pár rokov života, rozhodnú sa nájsť svojho stvoriteľa, aby im predĺžil život. Deckarda, hlavnú postavu, hral Harrison Ford. Jeho úlohou je nájsť robotov a zabiť ich. To sa mu takmer podarí, no Roy Batty, vodca robotov, ešte stihne zabiť svojho stvoriteľa, ktorý mu prezradí, že mu nemôže predĺžiť život. V záverečnej scéne dôjde k súboju medzi Battym a Deckardom a Deckard dostane poriadnu nakladačku. Hoci by ho Batty mohol zabiť, ušetrí ho, no sám v daždi zomiera. Posolstvo filmu je jasné: Batty prijíma smrť. Naučil sa natoľko si vážiť a milovať život, že nie je schopný zabiť ani nepriateľa. Mimochodom, deti pod istou vekovou hranicou a dospelí pod istou výškou inteligenčného kvocientu sa pri tomto filme veľmi, ale veľmi nudia.

Kým ja som sa teda nevedel dočkať chlpatých postavičiek z ďalšej epizódy Hviezdnych vojen, Smrtonos sa usiloval vyvolať vo mne záujem o film s filozofickým posolstvom. Bolo jasné, že náš čas ešte neprišiel. Smrtonos ma teda chodil navštevovať, no jeho návštevy boli zriedkavé a krátke. A najmenej v jednom prípade sa skončili smrťou.

S Gerritom sme sa skamarátili. Zo začiatku nás spájalo to, že nám obom zomreli starí rodičia, neskôr sme objavili množstvo spoločných záujmov.

Gerrit žil sám s mamou. Jeho otec si pred niekoľkými rokmi odišiel kúpiť cigarety a viac sa nevrátil. Asi to už nevydržal s nervami. Vraj sa ukrýva na ostrove Tuvalu v Južnom Pacifiku, ďalej už naozaj nemohol zmiznúť. Odkedy Gerritovej mame ušiel manžel, chorobne sa upla na syna, usiluje sa ho chrániť pred celým svetom. Gerrit mal zakázané akékoľvek filmy a videohry. Keďže my sme mali doma video s množstvom filmov, aj hraciu konzolu Atari 2600, častejšie chodieval Gerrit k nám než ja k nim. Vlastne som sa návštevám u nich vyhýbal, jeho mama mi naháňala strach. Keby niekto sfilmoval rozprávku o medovníkovej chalúpke, mohla by v nej hrať ježibabu.

Najprv sme v škole nesedeli spolu, zmenilo sa to až v ďalšom školskom roku, keď nás dali do novej triedy. Hoci som sa veľmi neusiloval, bol som výborný žiak, zato Gerrit vo všetkom zaostával. Pomáhal som mu v škole i s domácimi úlohami. Keď nedával pozor, lebo sme si pod lavicou vymieňali kartičky s futbalistami, našepkal som mu odpoveď, aby to učiteľ nepočul. Vždy sa to však nepodarilo. Žiaľ, učitelia mali v zuboch iba Gerrita, mne nanajvýš povedali, aby som nepodporoval lenivých spolužiakov. Hoci nás neskôr na písomkách rozsadili, vždy som sa mu usiloval poslať ťahák. Raz nás nachytali, no zasa potrestali len jeho. Mňa vybavili zvyčajnou frázou, zato Gerritovu mamu zavolali do školy. Samozrejme, skončilo sa to tým, že dostal poriadnu hubovú polievku a zaracha. Predpokladám, že intenzívne uvažoval o úteku na Tuvalu.

Gerrit bol na mňa naštvaný. Raz cez prestávku sme sa pohádali. Nakričal na mňa, že mu stále robím problémy. Sotil ma, ja som sotil jeho, učiteľ, ktorý mal dozor, si to všimol, ale napokon to opäť schytal iba Gerrit, lebo on začal. Naše kamarátstvo tým dosť utrpelo. Hrávali sme sa spolu, no zriedkavejšie. Už nikdy to nebolo ako predtým.

Zo situácie ťažil Smrtonos, lebo som mal zasa viac času na partičku šachu.

Ako som už spomenul, na základnej som bol výborný žiak. Lenže ako väčšina výborných žiakov na telocvik som bol úplné drevo. Myslím, že to je pravidlo, ktoré nemá výnimku. Zabehnúť tri kolá okolo ihriska ma neničilo fyzicky, skôr ma to nekonečne otravovalo. Pri pohľade na červenú tartanovú dráhu pod nohami som si ustavične opakoval: „Uf, kedy sa to už skončí!“

Dodnes mi nie je celkom jasné, načo je dobré, keď sa decko naučí preskakovať prekážky na dráhe. V normálnom živote prekážky nepreskakujem, obídem ich predsa. Rovnako som nepochopil zmysel vrhania guľou, ktoré má azda iba ten efekt, že po ňom ostane zničený trávnik.

Raz do roka sa v rámci celoštátnej akcie konali v škole športové preteky. Žiaci museli zabehnúť šprint, hodiť loptu do diaľky, zabehnúť dlhú trať a asi aj niečo iné, čo sa však usilujem vytesniť z pamäti. Disciplíny sa bodovali, úspešní účastníci dostali diplom, tí najúspešnejší diplom so zlatým písmom. V podstate to boli zdrapy papiera a človeku neboli na nič. Ak ma neklame pamäť, za celú základnú školu som diplom dostal iba raz. Dodnes nechápem, ako sa mi to podarilo.

K našej škole patrilo malé ihrisko, na ktorom sme síce mohli hrať hokej a iné hry, no na väčšie športové podujatia ani na tréning v hode oštepom to nestačilo. To bola ďalšia mimoriadne praktická disciplína pre bežný život. Chodili sme teda trénovať na štadión miestneho futbalového klubu kúsok od školy. Poznal som to tam. Kedysi ma tam otec odvliekol, aby som mal vo voľnom čase aj nejaké iné športové vyžitie, nie iba šach. Moja futbalová kariéra sa však rýchlo skončila. Už na skúšobnom tréningu som trénera dostatočne presvedčil, že nechápem zmysel pohybu, pri ktorom sa pozošívaná kožená guľa preháňa z jedného konca plochy na druhý. Napokon vyriekol zdrvujúci ortieľ: Chlapec nemá ani štipku talentu.

Štadión bol však dosť veľký na to, aby sa naň zmestili trénujúci stredoškoláci i žiaci našej školy. Jedni behali po okraji dráhy, ostatní trénovali uprostred hod loptou alebo oštepom. Ak vám práve prebleslo hlavou, že sa tam mohlo niečo prihodiť, nie ste ďaleko od pravdy. Nebudem vás napínať – s loptou to nemalo nič spoločné.

Bolo neskoré letné popoludnie. Počasie akoby sa nevedelo rozhodnúť, či sa má rozpršať, alebo bude stačiť, ak sa obloha zamračí. Náš telocvikár pán Marwig, nesmierne protivný tridsiatnik, bol rozhodnutý, že z nás vychová olympionikov, lebo sám to dotiahol len na učiteľa telesnej. Poriadne nás preháňal. Polovicu chlapcov nechal behať po dráhe, druhá polovica sa zatiaľ venovala jeho obľúbenému „strečingu“. V mojom prípade to znamenalo, že som sedel na zemi s natiahnutými nohami a pozoroval som okolie. Kúsok odo mňa sedel Gerrit a predstieral, že usilovne pritláča nohy na zem, no zívanie prezrádzalo, že zasa celú noc čítal komiksy.

Chalani na dráhe neboli ešte ani v polovici, keď som na kraji trávnika zbadal Smrtonosa. Opieral sa o palicu so sieťkou a obzeral sa vôkol seba. Keď ma zbadal, usmial sa a zakýval mi. Vstal som a predstieral som, že si pri chôdzi naťahujem svaly, aby si Marwig nič nevšimol. Nenápadne som sa priplichtil k Smrtonosovi.

„Čo tu robíš?“ neprívetivo som sa spýtal.

„Ďakujem za privítanie, aj ja sa teším, že ťa vidím.“

„Ale ja teraz fakt nemám čas.“

„Veď ja tu nie som kvôli tebe.“

Spozornel som. „Chceš povedať, že tu niekto zomrie?“ Prikývol. Chalani na dráhe mali za sebou asi dve tretiny.

„Nepovedz, že Marwig otrčí kopytá. Že by nás postretlo také šťastie?“ Neznášam telocvikárov.

„Nie, učiteľ to nebude. Ale poznáš ho.“ Smrtonos ukázal na chalanov, čo odpočívali na tráve. Očami som sledoval jeho ukazovák. To, čo som uvidel, ma vydesilo.

„Gerrit?“ Niektorí chalani, medzi nimi aj Gerrit, sa dívali mojím smerom. Rýchlo som odvrátil zrak a usiloval som sa zachovať pokoj.

„Jeho čas sa naplnil.“

„Čože? To nemyslíš vážne! Veď má iba osem rokov!“

„To ešte nič neznamená.“

„Akože nie?“

Smrtonos sa zadíval tam, kde žiaci druhého stupňa trénovali hod oštepom. Veľmi im to nešlo, oštepy vyzerali ako špáradlá neporiadne pozapichované v tráve. Chalani na bežeckej dráhe postupne prichádzali do cieľa. Marwig nám zakýval, aby sme sa teraz my postavili na štart.

„Bože! Gerrit nesmie bežať!“ zhíkol som.

Marwig už na mňa zlostne zazeral, tak som sa radšej pobral na štart. Gerrit tam už stál. Smrtonos za mnou rozčúlene kričal, no nepočúval som ho. Nechcel som ho počuť.

Telocvikár zapískal. Vyrazili sme. Starší chalani na ploche si zbierali oštepy. Gerrit bol kúsok predo mnou, pridal som, aby som ho dohnal.

Zadychčane som naňho skríkol: „Hoď sa na zem a rob sa, že si si vyvrtol členok!“

Gerrit sa zamračil. „Čo ti šibe?“

„Dôveruj mi!“ presviedčal som ho, no on bežal ďalej. Chalani na ploche sa zatiaľ rozostavili na ďalší hod. Smrtonos v diaľke zúrivo rozhadzoval rukami, no nevšímal som si ho.

„Gerrit, hoď sa na zem, inak sa stane niečo strašné!“ Táral som ako v akčnom filme, schmatol som ho za plece. Zlostne ma striasol.

„Daj mi pokoj. Už si mi dosť zavaril!“ Gerrit zrýchlil. Hoci ma už pichalo v slabinách, tiež som pridal a usiloval som sa ho vytlačiť od okraja dráhy, ďalej od oštepov. No Gerrit sa stále tlačil ku kraju. Bol čoraz zúrivejší, až ma napokon z celej sily odsotil. Potkol som sa, no potkol sa aj on.

Práve v okamihu, keď sme padali, dal telocvikár žiakom z druhého stupňa pokyn, aby hádzali. Na pravom okraji plochy nemotorne stál nešťastník Hendrik Vogel. Pamätám si jeho meno, lebo z pohromy sa už nikdy nespamätal. Hendrik patril k žiakom, ktorí sú na všetko ľaví, azda okrem jedenia. Nevynikal ani v hode oštepom. Ako sme s Gerritom padali, kútikom oka som zbadal, že oštep letí presne naším smerom.

Bol som presvedčený, že ma zasiahne. Zavrel som oči. Chvalabohu, Gerrit je zachránený! V tom okamihu zo mňa spadli všetky starosti, no povedzme si úprimne – aké starosti už môže mať sedemročné decko? Vedel som, že som vykonal dobrý skutok, že vzápätí zomriem. Bol to zvláštny pocit... v duši sa mi rozhostil pokoj a mier.

Keď si na to spomeniem, vidím situáciu ako v spomalenom filme. Dopadli sme na zem a vzápätí som začul druhý náraz sprevádzaný bezmocným výdychom. Otvoril som oči. Na ploche nehybne stál Hendrik. S otvorenými očami a vystretou rukou, ako skamenený. Pomaly som si prehmatával telo. Bol som presvedčený, že ma zasiahol oštep. No nikde som ho nenašiel. Až keď som sa obrátil, videl som, že biela kovová tyč trčí Gerritovi z hrudníka. Rana sa už sfarbila dočervena. Gerrit ležal na zemi s vyvalenými očami a lapal dych. Dva-, tri-, štyrikrát sa nadýchol. Potom bol koniec. Ozval sa krik. Všetci sa rozbehli k nám, ale ja som ich nevnímal.

Z Gerritových pootvorených úst vyliezol pestrofarebný motýľ, zamával krídlami a vzniesol sa do výšky. Zazdalo sa mi, že sa za mnou ešte naposledy obzrel, no kým som stačil vystrieť ruku, Smrtonos ho lapil do sieťky.

„Vravel som ti, že tomu nezabrániš.“

Odmietal som si to pripustiť, no stalo sa to. Ani som nestihol odpovedať a Smrtonos bol preč. Okolo nás sa zhŕkli ľudia.

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola