Marianne Kavanagh

Necháp ma zle

Copyright © 2015 by Marianne Kavanagh

Translation © 2016 by Jana Seichertová

Jacket photograph © by Kimberly Glyder

Jacket design © by Emily Bestler Books

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Don’t Get Me Wrong

(The Text Publishing Company, Melbourne 2015)

preložila Jana Seichertová.

Redigovala Jana Holková.

Korigovala Silvia Zubeková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016

ako svoju 948. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5137-3

2015

Po celom obvode čakárne so sivobielymi stenami stáli modré plastové stoličky, dotýkali sa operadlami. V jednom kúte sedeli dve ženy obložené nákupnými taškami.

Hlavy mali tesne pri sebe a niečo si šepkali.

Len čo vojdete do takejto miestnosti, zmocní sa vás pocit, že tam nepatríte.

Kim so svetlými vlasmi upravenými do strapatého účesu sedela pri okne.

Sadol si. V nemocniciach bolo vždy teplo. Kabát si nevyzliekol, takže vyzeral, akoby na niečo čakal. Možno na privítanie.

„Vieš už niečo nové?“ Pokrútila hlavou.

Šepkanie v kúte zosilnelo. Jedna zo žien sa posunula na stoličke, pričom igelitka z Tesca sa jej zosunula na zem a otvorila sa. Harry v nej uvidel škatule pizze a litrový kartón mlieka. Spýtal sa: „Prinesiem ti niečo?“

Zdvihla k nemu oči. Vyzerali, akoby jej na spodné viečka niekto pritlačil palce zašpinené od atramentu.

Poznamenal: „Vyzeráš strašne.“

„Ďakujem.“

Ako zvyčajne mala na sebe čierne džínsy, ale obliekla si k nim vyblednuté tričko. Horko-ťažko ste na ňom spoznali vyškerenú tvár a červené písmená BRIXTON LIVE!

Rýchlo jej vysvetlil: „Chcel som povedať, že vyzeráš unavená.“

Neodpovedala.

„Kávu?“

„Čože?“

„Mám ti priniesť kávu?“

„Nie.“

Po chvíli navrhol: „A čo čaj?“

„Harry, drž zobák!“ Zvýšila hlas a žena v kúte na ňu pozrela. „Nezavolala by som ti, keby som tušila, že tu budem celú noc sedieť a tárať.“

Harry pomaly odpovedal: „Ale som rád, že si to urobila.“

Rezignovane sa zosunula na stoličke. „Myslela som si, že by si o tom mal vedieť.“

Teraz už na nich zízali obe ženy. Správame sa ako herci v televíznej dráme, pomyslel si Harry. Poskytujeme im trochu nemocničnej zábavy v nedeľnú noc. Žiarivo sa na ne usmial, aby ich odradil. Ženy sklopili zrak. Jedna narovnala igelitku z Tesca a pritiahla si ju bližšie k stoličke.

V čakárni na chvíľu zavládlo ticho ako v hrobe. Harry chcel položiť ďalšie otázky, vyzliecť si kabát a zájsť po kávu – najlepšie z automatu, ktorý sľuboval dvojité espresso –, ale nevládal sa pohnúť. Cítil sa ako mucha v pavučine omotaná lepkavými hodvábnymi vláknami.

Vtom sa otvorili dvere a žena v modrej tunike a nohaviciach sa rozhliadla po čakárni. Kim zbledla a vystrela sa.

„Nevstávajte,“ zarazila ju žena. „Chcela som vám len oznámiť, že sme hotoví. Skončila sa mi služba, takže sa uvidíme až zajtra. Pravdaže, ak tu ešte budete.“

„Čo sa deje?“ zaujímal sa Harry.

„Vy ste príbuzný?“

„Nie, nie je,“ odvetila Kim.

Harry si prečítal meno na menovke. Doktorka Annanová.

„Je to môj priateľ,“ dodala Kim po krátkom zaváhaní. Harry po nej strelil pohľadom.

Doktorka povedala: „Nič sa nezmenilo. Lieky potrebujú čas, kým začnú účinkovať.“

„Ako dlho to ešte potrvá?“ spýtala sa Kim.

„Je mi ľúto, ale to vám neviem povedať. Teraz už môžeme len čakať.“ Konzultácia sa skončila. Harry nechápal, že Kim ju nechala len tak odísť. Sledovali doktorku, ako vychádza z čakárne, a Harryho túžba dozvedieť sa viac silnela. Takmer za ňou zakričal, aby sa vrátila, no nemal právo žiadať ju o informácie. Nemal právo vôbec na nič.

Cítil na sebe pohľady žien sediacich v kúte. Počuli každé slovo. „Úžasné, však?“ ozval sa nahlas, pričom sa obracal na obe naraz. „Štátne zdravotníctvo. Aký ochotný personál!“

Odvrátili pohľad.

„Ale je dobrá,“ bránila Kim doktorku.

„Nehovorím, že nie je.“

Harry si pomyslel, že sa s ním chce hádať. Stará Kim by to urobila. Bez váhania by ho poučila o verejnom vlastníctve základných služieb. Každý prispieva podľa svojich možností a každý dostáva podľa svojich potrieb. Teraz však mlčala ako zarezaná.

„Čo teraz?“ spýtal sa Harry.

„Budeme čakať.“ V očiach nemala nijaký výraz. „Alebo aspoň ja počkám. Ty si rob, čo chceš.“

„Tu?“

„Môžeš ísť dnu, ak tu nechceš zostať. Je to tá posteľ celkom vľavo.“

„Pôjdeš so mnou?“

„Ešte nie.“

Na obyčajnej stoličke pri prázdnej stene pôsobila veľmi útlo a bezbranne. To sa na ňu nepodobalo. Kim bola bojovníčka. „Čo keby som zašiel domov a niečo ti priniesol? Napríklad náhradné oblečenie?“ ponúkol sa.

Pokrútila hlavou. Ale chápal ju. Keď je váš život nahovno, čisté džínsy vám nepomôžu. Napokon Kim nikdy nezáležalo na tom, ako vyzerá. Zato Eva so svojimi dlhými hipisáckymi sukňami, korálikmi a dlhými šatkami si na svojom zovňajšku dala veľmi záležať. Harry prehltol. „Nemal by som niekomu zavolať?“

„Napríklad komu?“

„Tvojej matke.“ Takmer počul jej hlas. Nikdy som nebola veľmi dobrá v boji s chorobami. Pripadá mi to veľmi vyčerpávajúce.

„Dnes ráno som s ňou telefonovala. Nemôže prísť.“ Harry prikývol. Nič iné ani nečakal. „Tak otcovi?“

Pozrela naňho, akoby sa zbláznil. „Prečo by si mal volať môjmu otcovi?“

Lebo je tvoj príbuzný. Presne to človek urobí v takých chvíľach. Zhromaždí okolo seba ľudí, ktorí by mu mohli pomôcť, aj keď ich nevidel celé roky. „A čo Jakovi?“

Kim vstala tak prudko, až stolička nadskočila. „Harry, ak neprestaneš tárať, sadnem si inam, jasné? Toto nie je chaos, do ktorého máš zasahovať a prevziať kontrolu nad situáciou. Už som urobila všetko potrebné. Zavolala som ti, lebo som to považovala za správne, no nepotrebujem ťa tu. Poradím si sama.“

Zachvela sa.

Po chvíli si sadla, ale ďalej tvrdohlavo hľadela na okno, hoci cez stiahnuté biele žalúzie nemohla vidieť stromy, červené autobusy ani sanitky na ulici.

Harry si nahmatal vo vrecku mobil. „Idem von, o chvíľu sa vrátim.“

Ak ho počula, nedala to najavo.

Na chodbe páchnucej teplým dezinfekčným prostriedkom sa Harry v ručne ušitom kašmírovom obleku oprel chrbtom o stenu. Beznádej v ňom vyvolala pocit, že má ľahké telo a duté kosti.

~

Kim sa zdvihol žalúdok. Úsilie vzoprieť sa Harrymu ju pripravilo o zvyšky síl.

Želala si, aby mala vo vrecku niečo na jedenie – staré vrecúško s mentolovými cukríkmi alebo kúsok čokolády. Nič tam však nebolo. Dokonca aj jej peňaženka zívala prázdnotou. S tým by jej vedel pomôcť. Vždy nosil pri sebe peniaze. Bankovky zložené do hrubých zväzkov čakajúce na to, kedy ich oddelí od ostatných a minie.

„To je váš priateľ?“ spýtala sa jedna zo žien v kúte. Obe na ňu civeli. Kim pokrútila hlavou.

„Ja by som ho veru neodmietla,“ zažartovala tá tučnejšia. Vlasy mala stiahnuté dozadu tak pevne, až jej pokožka na čele vyzerala hladká a lesklá. Na ušiach sa jej hojdali veľké zlaté kruhy.

Ženy sa zasmiali.

„Vyzerá ako ten televízny herec,“ poznamenala žena s náušnicami k priateľke. „Ten Talian, čo sa stále usmieva. Veď vieš, koho myslím.“ Obrátila sa späť ku Kim. „Tak kto je to?“

Kim si uvedomila, že sa trasie. Pošúchala si ramená.

„Je vám dobre?“

Kim si objala ramená pevnejšie.

„To je tým čakaním. Človek vždy chytí nervy. My sme tu už od tretej a teraz mu odoberajú krv.“ Zachvela sa. „Neznášam pohľad na krv. Nikdy som si naň nezvykla.“ Dajte mi pokoj. Prosím, dajte mi pokoj! Nemôžem myslieť na nič okrem toho, že nesmiem rozmýšľať.

Dvere sa otvorili a na prahu zastala sestrička v modrej uniforme. Kimino srdce vynechalo jeden úder. Sestrička však pozrela na ženy v kúte.

„Už môžete ísť dnu.“

Nasledovalo úzkostlivé hľadanie kabátov a vešanie kabeliek na plecia. Pred odchodom sa zhovorčivejšia žena obzrela na Kim a kývla jej hlavou. „Dúfam, že vám to dobre dopadne.“

Dvere sa s buchnutím zatvorili a Kim osamela.

Až na Harryho, ktorý sa ako zvyčajne motal niekde nablízku. Harry bol vždy poruke.

Kim si vložila hlavu do dlaní.

2006

„Nevidím ju,“ úzkostlivo prehovorila Kim.

Vonku na horúcom júlovom slnku všetci rodičia stáli plece pri pleci, smiali sa a rozprávali ako hostia na svadbe. Ženy mali na sebe ružové hodvábne šaty a svetlobéžové komplety, muži svetlosivé obleky. Zlaté náramky sa ligotali. Diamanty zachytávali svetlo a elektrické iskry. Čerství absolventi v čiernych talároch boli nápadní ako vrany.

Kim stála na kamenných schodoch a prezerala si tváre pod sebou. Počas celej slávnosti ju trápila neistota.

„Určite tu niekde je,“ vyhlásila Izzie.

Ale bolo to naozaj tak? Eva nikdy nikam nechodila načas. Kim sa zhlboka nadýchla. Nemysli na to. Vyprázdni si myseľ.

Izzie vedľa nej zamávala. Kim sa na schodoch rozhliadla a zistila, že ľudia sa rozchádzajú. Vtom sa pod nimi objavil muž s červenou vráskavou tvárou, ktorý podopieral niečo pripomínajúce veľkú kvetovanú pohovku.

Izzie rozšírila oči.

„Spokojná, mačiatko?“ spýtal sa červenolíci muž a naklonil sa k nej, aby ju pobozkal.

„Bolo to krásne,“ ozvala sa kvetovaná pohovka. „Plakala som až do konca.“

Izzinho otca zjavne škrtil golier. Ustavične si pchal prst pod horný gombík a naťahoval krk ako futbalový fanúšik, keď dobre nevidí na ihrisko.

„Tak ste sa sem dostali živí a zdraví,“ poznamenala Kim, aby prerušila trápne ticho. „Až z Newcastlu.“

„Cestou sme nemali vážne problémy,“ informoval ju Izzin otec. „Len sme sa trochu zdržali pri Alnwicku.“

„Mama,“ ozvala sa Izzie, keď znovu našla hlas, „kde si vzala tie šaty?“

Matka pozrela na seba a zatvárila sa, akoby ju ten pohľad príjemne prekvapil. „Ušila som si ich. Páčia sa ti?“

„Priniesla si si aj kabát?“

Dav sa kolísavo pohol k nim. Izzina mama sa odvalila nabok, akoby mala na nohách kolieskové korčule.

„Nedáme si šálku čaju?“ navrhla zúfalá Izzie. Kim pokrútila hlavou. „Ešte nemôžem odísť.“

Hučanie davu zosilnelo.

„Čakáš na rodičov?“ spýtal sa Izzin otec.

Kim pokrútila hlavou. Znovu ju zaplavila bezútešnosť ako chladná hmla. Nečakala na rodičov. Matke by sa ani neprisnilo, aby pricestovala na dcérine promócie až z južného Francúzska. A otec, ktorý žil v Leicesteri s novou manželkou a malými synmi, dokonca ani netušil, kedy jeho dcéra promuje. „Nie,“ odvetila. „Na sestru.“

„Čo keby sme si urobili zopár fotografií?“ navrhol Izzin otec a už aj vyberal z hnedého koženého puzdra poškriabaný fotoaparát.

Kim zrozpačitela. Nechcela sa stať súčasťou rodinných spomienok iného človeka. S Izzie sa priatelila od útleho detstva, ale to neznamenalo, že túži skončiť v striebornom ráme na ich televízore v Newcastli. Drobnými, nenápadnými krôčikmi sa vzďaľovala v nádeji, že si to nikto nevšimne, keď vtom po jej ľavej strane zaznel malý výbuch pripomínajúci ohňostroj. Niekto vykríkol: „Pozor!“, ale už bolo neskoro – Kim zblízka postriekalo talianske šumivé víno alebo možno (keďže boli v Edinburghu) pravé šampanské. Keď zažmurkala a niečo vyjachtala, ktosi zvolal: „Och, prepáčte!“ a vzápätí sa mokrá ocitla v zajatí davu. Neznámi ľudia sa jej snažili pomôcť, utierali ju vreckovkami a naliehali, aby si vyzliekla premočené šaty z požičovne. Vysoká žena so žiarivou modrou ozdobou vo vlasoch stále dookola opakovala:

„Úbohé dievča! Len sa pozrite! Vyzerá ako utopená myš.“ Zatiaľ čo jej vytriasali z vlasov šampanské, uprostred zmätku začula známy hlas.

„Kim!“ zvolala Eva.

Kim zaplavila radosť a zdvihla hlavu. Pred ňou stála jej sestra so svetlými, takmer bielymi vlasmi, s pekne tvarovanými lícnymi kosťami a so svojím zvyčajným, trochu prekvapeným výrazom. No len čo ju pohľad na blízkeho človeka, ktorého mala najradšej zo všetkých ľudí na svete, opäť prebudil k životu a rozprúdil jej v žilách krv, so stisnutým srdcom si uvedomila, že Eva nie je sama.

Vedľa nej stál usmiaty Harry.

Kim prižmúrila oči. „Dočerta, čo tu robí?“ vyčítavo sa oborila na sestru.

~

Umývadlá boli maličké. Keď niekto otočil kohútikom, voda zakaždým postriekala biely smalt aj celú podlahu, takže šmykľavé dlaždice pod nohami boli zradné ako ľad.

„Nenávidím ho,“ vyhŕkla Kim.

„Viem. Už si mi to povedala. A nie raz.“ Izzin newcastleský prízvuk bol nápadnejší ako zvyčajne. Jej rodičia ho povzbudili k životu ako cukor kvasnice.

„Nemala ho sem trepať so sebou a neopýtať sa na môj názor.“

„A čo by si povedala?“

„Na čo?“

„Keby sa ťa spýtala na tvoj názor?“

Kim zdvihla bradu. „Zakázala by som jej to.“

Práve vošli do reštaurácie na promočnú oslavu. Zatiaľ čo ostatní si sadali na svoje miesta, Kim, stále soptiaca hnevom, schmatla Izzie za ruku a vybehla s ňou na poschodie. Hnev v nej bublal ako roztopená, dočervena rozpálená láva. Predstavila si sama seba, ako vybuchuje ako sopka a všetkých okolo seba mení na kameň. Keď sa Eva pred rokmi krátko zaujímala o homeopatiu, vyhlásila, že Kim je fosforický typ. To znamenalo, že je ako zápalka – rýchlo vzbĺkne a rovnako rýchlo zhasne. Tento poznatok Kim nijako nepomohol. Radšej by bola pokojná a svätá ako Gwyneth Paltrowová.

„Vieš, navonok pôsobí celkom normálne,“ utrúsila Izzie. Izzie veľmi obdivovala ľudí, ktorí vždy zapadli do spoločnosti. Nechápala, ako to robia. Študovala časopisy, spisovala zoznamy zázračných kozmetických výrobkov a kníh o sebazdokonaľovaní. Pozorne počúvala, keď sa ľudia rozplývali nad jogou, bobuľami goji alebo nad štúdiom japončiny. Znepokojovalo ju, že má príliš nepoddajné vlasy, tučné stehná a že nikto neocení jej hru na fagote. „Pozrieš sa na dievča, ktoré vyzerá ako Kate Mossová,“ povedala raz Kim, „a zdá sa ti, že porušuje všetky pravidlá. No všetci ju napriek tomu milujú. Tak čo si počneš?“ Kim to pripadalo zvláštne. Nech si ľudia myslia, čo chcú. Čo iné môže človek urobiť, než zostať sám sebou?

„S ockom sa rozprával o Michaelovi Owenovi,“ dodala Izzie. Kim na ňu uprela prázdny pohľad.

„Newcastle United. Zranené koleno. Svetový pohár.“

„Ale presne to Harry robí,“ namietla Kim podráždene. Opierala sa o nástenný sušič rúk, zatiaľ čo Izzie – s nohou vo dverách kabínky, aby sa nemohli zatvoriť – sedela na kryte najbližšej záchodovej misy. „Zistí, čo ťa zaujíma, a rozviaže ti jazyk.“

„To predsa nie je zločin, alebo áno? Čo je na tom, že je zhovorčivý?“

Hlavné dvere narazili do steny a do toalety prenikol hluk z reštaurácie na prízemí. „Och, prepáčte,“ ospravedlnila sa žena so žiarivými červenými vlasmi v zelených šatách.

„Nevšímajte si nás,“ poradila jej Izzie. „My sa tu len skrývame pred Harrym.“ Žena sa prudko pohla dopredu, pošmykla sa na mokrej podlahe a doslova vpadla do kabínky. Počuli tichý, bolestný výkrik.

Kim to skúsila znovu. „Každého očarí a prinúti, aby ho mal rád.“

„Ja ho nemám rada.“

„Už dávno som ho prekukla.“

Izzie naklonila hlavu nabok. „Tak ty tvrdíš, že je falošný ako líška?“

„Vidíš mu to v očiach. Nie je úprimný.“

„Ako to myslíš?“

„Niečo skrýva,“ vysvetlila jej Kim netrpezlivo.

„Všetci niečo skrývame.“

„Ty nie.“

„Ako vieš?“ Izzie zdvihla obočie.

Kim zmenila polohu a sušič rúk sa automaticky zapol. V závane teplého vzduchu dodala hlasnejšie, aby prekričala hluk: „Nehodí sa k nej.“

„K Eve?“ Izzie čakala, kým prístroj stíchol. „Tvoja sestra sa vie o seba postarať.“

Nie, nevie. Vôbec ju nepoznáš. Nie je taká silná, ako sa zdá.

„Niektorí ľudia by mohli tvrdiť, že narazila na poklad,“ pokračovala Izzie. „Harry je bohatý a ešte aj dobre vyzerá. V tejto reštaurácii nie je žena, ktorá by ho odmietla.“

Mne pripadá ako toaletný papier, čo sa prilepil na podrážku, zúrila v duchu Kim.

„Čo ti urobil, že ho tak veľmi nenávidíš?“

Kiminu myseľ ovládol taký hnev, že nevedela, kde má začať.

Izzie si vzdychla. „Chápem ťa. Je to tvoja sestra. Nikto nie je pre ňu dosť dobrý. Ale keď si ho už vybrala, púšťaš sa do vopred prehratej bitky. Nakoniec sa budeš cítiť mizerne.“

Vo vedľajšej kabínke spláchol záchod.

Izzie vstala. „Je to ako modlitba vyrovnanosti. Zmeň všetko, čo môžeš zmeniť, zmier sa s tým, čo sa zmeniť nedá, a snaž sa správne odhadnúť svoje možnosti.“

To už Kim nezniesla. Radšej sa riaď svojou vlastnou radou a nepokúšaj sa zmeniť na niekoho iného, len aby si sa zapáčila ostatným, osopila sa v duchu na priateľku. Vzápätí ju však bodol osteň viny. Izzie sa jej iba snažila pomôcť.

Po návrate na prízemie ich ohlušili výkriky a štrnganie príborov. Čašník nesúci strieborný podnos ich pritlačil k stene. „Chceš si so mnou vymeniť miesto pri stole?“ zakričala Izzie. „Pokojne si sadnem vedľa neho namiesto teba.“

Tým by sa nič nezmenilo, pomyslela si trpko Kim, keď nasledovala Izzie cez preplnenú reštauráciu, ani keby sedel na opačnom konci stola. Rozčuľovala ju Harryho neotrasiteľná sebadôvera. Jeho presvedčenie, že má vždy pravdu, sa okolo neho šírilo ako hmla. Vysmieva sa zo všetkého, na čom mi záleží. Cítim sa pri ňom malá a bezvýznamná – ako malý čierny mravec cupkajúci po zemi, zatiaľ čo on si vykračuje ako boh. Keď som ho prvý raz stretla, zatienil slnko na oblohe nado mnou. Koľko som vtedy mala – trinásť rokov? Ležala som v záhrade za domom, mala som na sebe staré zodraté šortky a krátky top. Hladkala som dlhé steblá trávy a užívala som si prvý horúci deň po chladných týždňoch. Naša susedka Christine tvrdila, že celá mapa počasia v televízii sa sfarbila dooranžova. Cítila som, ako ma páli a štípe pokožka. Vždy sa vyhýbaj slnku, vystríhala ma matka. Spôsobuje starnutie pokožky. A tak sa jediným činom mojej tínedžerskej vzbury stalo opaľovanie.

„Kim? Toto je Harry.“

Svet stmavol. Nastalo zatmenie slnka.

Eva pokračovala: „Ideme si kúpiť zmrzlinu. Dáš si aj ty?“ Nemohla som hovoriť. Napoly spiaca a omámená horúčavou som zo seba nevytisla ani slovo.

„Takže nič?“ Hlboký hlas. Hlas chlapca z bohatej rodiny. Pozrela som hore, no namiesto tváre som videla iba tieň – útes črtajúci sa v žiarivom bielom svetle.

„Vždy si taká zhovorčivá?“

„Daj jej pokoj, Harry. Chce si len užiť slnečné lúče.“

Zdvihla som ruku a zatienila si ňou oči. Konečne som mu videla do tváre.

„Harry?“

Zasmial sa na mne. Zvraštil tvár a uškŕňal sa od ucha k uchu, akoby ma považoval za obrovský vtip. „Harry, tak už poď!“

Napokon sa pohol a mňa oslepilo slnko. Sadla som si a svet okolo mňa vybledol, akoby ho niekto polial bielidlom. Uprene som za nimi hľadela, ako sa pomaly vracajú k domu. Od Evy bol o hlavu vyšší, ale chudý. Kosť a koža, ako by povedala Christine.

Keď vyšli po betónových schodoch na verandu, zastal.

„Takže toto je tvoja malá sestra.“ Čakala som, ani som sa nepohla.

„Vieš, bola by veľmi pekná, keby sa trochu usmiala.“ Bolesť. Hnev. Čakali by ste, že po rokoch to budem vnímať inak, ale ani čas nezmazal tú urážku.

Keď som bola tínedžerka, Harry väčšinu víkendov trávil v našom dome. Zaberal v ňom miesto a nikto mu v tom nebránil. Ocko už od nás odišiel. Mama sa vznášala po dome v koktailových šatách a oblaku Chanelu a tešila sa na večer (týždeň, víkend) s mužom, ktorý o ňu prejavil záujem. Nikdy by ste neuhádli, že naša mama sa narodila v byte nad reštauráciou v Torquay ponúkajúcou rybu s hranolčekmi. Podľa jej hlasu by ste si mysleli, že vyrástla v Kensingtone – v jednom z tých veľkých bielych domov s čiernym železným zábradlím a s pestúnkami tlačiacimi pred sebou kočíky pripomínajúce Popoluškin koč. Mama milovala Harryho. Vyzerá ako mladý Montgomery Clift. Vieš, koho mám na mysli, drahá? Hral takmer vo všetkých filmoch z päťdesiatych rokov. Tvrdila, že sa k Eve skvelo hodí – je vysoký a tmavý, zatiaľ čo ona je svetlovlasá a krehká.

Na ničom inom mame nezáležalo. Dôležitý bol len zovňajšok.

Takže ocko bol fuč a aj mama odišla, ale Harry bol stále nablízku. Vošla som do obývačky, aby som pozerala televíziu, a on tam ležal na pohovke, hlava na jednom konci, nohy na druhom, takže som si nemala kam sadnúť. Ak sa náhodou nerozvaľoval na pohovke, trčal v Evinej izbe na poschodí. Sedela som pri kuchynskom stole s učebnicou matematiky pred sebou, civela som na neforemné obdĺžniky a počúvala ich smiech. Z času na čas sa ozval tlmený zvuk, akoby niečo spadlo na zem alebo sa po nej kotúľalo. A, pravdaže, stále odtiaľ znela hudba, staré hity zo šesťdesiatych rokov, ktoré sa páčili Eve – Mamas and Papas, Janis Joplinová, Jimi Hendrix. Hlasy spevákov zo skupiny The Byrds sa navzájom prelínali ako textilné vlákna. Eva tvrdila, že text jednej piesne zložil kráľ Šalamún. Bol napísaný v Biblii. Všetko pod nebom má svoj čas a svoju hodinu. (Keď niečo nefunguje, je zbytočné vyskakovať a rozčuľovať sa. Bolo by to rovnaké ako búchať hlavou do tehlového múru.) Čas narodiť sa a čas zomrieť. Čas plakať a čas smiať sa. Čas milovať a čas nenávidieť. Čas bojovať a čas žiť v mieri.

Čas na výpočet plôch a obvodov.

Do rohu učebnice som ceruzkou nakreslila malú myš. Mala špicatý nos, veľké uši ako taniere satelitnej antény a dlhý tenký chvost.

Tlmené zvuky ustali. Určite sa už domilovali. Vyfarbila som myši uši.

Počula som, ako sa otvorili dvere spálne. Zdalo sa mi, že v izbe ešte vždy hrá skupina The Byrds, ale mohol to byť aj Bob Dylan.

Vzápätí sa ozval dupot nôh na schodoch. Vzala som kus papiera a zakryla ním myš.

Harry vošiel do kuchyne. Hlavou sa takmer dotkol rámu dverí. Mal čierne lesklé kučeravé vlasy ako kokeršpaniel. Pokožka pod rozopnutou bielou košeľou vyzerala tmavšia, než v skutočnosti bola. Vždy nosil bielu košeľu, akoby nikdy neodišiel z kancelárie.

„Robíš si domáce úlohy?“ Neodpovedala som. Harry pozrel na stôl.

„Matematika.“ Ani táto poznámka si nezaslúžila odpoveď.

„Eva mi prezradila, že sa ti zdá ťažká. Vraj ju nemáš rada.“ Neunúvala som sa zdvihnúť zrak.

„Nie je ťažká. Daj mi päť minút a všetko ti vysvetlím.“ Aký si len namyslený! Chodil si do súkromnej školy, však?

Pri predstave, že by som tam sedela s Harrym a zízala do učebnice, sa mi zdvihol žalúdok. Sklonila som sa nad svoje obdĺžniky. Počúvala som ho, ako tára, varí čaj a hádže lyžičku do antikorového kuchynského drezu.

Cestou von sa zastavil pri dverách. Cítila som, že ma mlčky pozoruje. Napokon prehovoril: „Keby si zmenila názor, vieš, kde ma nájdeš.“

Nakreslila som myši veľký čierny nos, pričom som ceruzkou z celej sily tlačila na papier. Urazene sa na mňa díval.

Pravdaže viem, kde ťa nájdem. Vždy trčíš tu, dofrasa!

~

„Čo robíš, zlatko?“ spýtala sa Izzina matka usadená v kresle, ktoré zahalila volánmi svojej kvetovanej róby. Nebola jediným rodičom, ktorý sa objavil v Edinburghu v čudných šatách, ale iba ona na seba navliekla celý sortiment obchodu s látkami Johna Lewisa.

„Nič zvláštne,“ usmiala sa Eva.

„Je hudobníčka,“ spresnila Kim, „a organizátorka kampaní za ochranu životného prostredia.“

Sedeli pri stole zastrčenom v kúte reštaurácie, napoly skrytom za priečkou. Jeho výhodou bolo, že rozhovor nezanikal medzi nadšenými výkrikmi čerstvých absolventov, a nevýhodou, že čašníčka na nich ustavične zabúdala. Preto sa cítim taká opitá, pomyslela si Kim, keď si doliala pohár. Nemáme dosť jedla, ktoré by vsiaklo všetok vypitý alkohol.

„To znamená,“ vysvetlil Harry, „že cestuje po krajine s gitarou a prechádza sa po blatistých poliach v gumených čižmách.“

Eva sa zasmiala.

Kim naňho zazrela. „Čo ty o tom vieš?“

Evina tvár bola vždy samý uhol a tieň, no keď sa dnes večer prestala usmievať, pod očami sa jej zakaždým objavili tmavé kruhy. Kim sa zamračila. Čo je to s ňou? Eva si zriedka z niečoho robila ťažkú hlavu. Ľudia ju občas niečím prekvapili, ale v podstate verila, že všetko v živote sa vyrieši samo, ak sa človek nebude zbytočne trápiť pre maličkosti.

„Raz som ho vzala do malej farmárskej osady uprostred lesov v západnom Walese,“ ozvala sa Eva. „Povedala som mu, že to nemôže posúdiť, kým to neuvidí na vlastné oči.“

Harry sa zatváril skrúšene. „Prinútili ma jesť šošovicu.“

„Vegetariánstvo,“ vyhlásila Kim, „je najúčinnejší spôsob, ako nakŕmime svet.“

„A fermentované tofu.“

„Vzácnu pôdu musíme využiť čo najlepšie.“

„A konope.“ Harry sa zamračil. „Dúfam, že nenosíš ľanové oblečenie.“

Kim vedela, že ak sa pustí do súboja dôvtipu s Harrym, nikto sa k nej nepridá, no už sa nemohla zastaviť. „Nemôžeš tvrdiť, že jedenie steakov je záležitosťou každého jednotlivca. Nie je to tak. Svojím konaním ovplyvňuješ ostatných.“

Izzina matka vystrašene hľadela na svoj prázdny tanier.

„Eva sa v podstate narodila v nesprávnom storočí,“ pokračoval neochvejne Harry. „Najradšej by vrátila čas. Nijaká televízia, nijaké autá, nijaká moderná medicína. Jej ideálom je stredoveká dedina. Čerpanie vody zo studní. Ručné dojenie. Vyhrabávanie zemiakov zo zeme.“ Oči mal rozšírené a tváril sa nevinne. „Svet plný ľudí s vyrážkami a s pokazenými zubami.“

To určite, pomyslela si Kim. Eva vyžaruje svetlo. Doslova žiari. Deti a staré ženy za ňou hľadia s túžobným úsmevom. Muži na ňu zízajú a premýšľajú, či by ich život mohol byť iný, keby mali po boku ženu, ako je ona. Eva vo svojich lacných hipisáckych šatách, ponorená do vlastných myšlienok, si nevšimla, ako pôsobí na druhých. Ale ja áno. A mojou úlohou je chrániť ju.

„To si Eva vôbec nemyslí!“ Kim zovrela okraj stola a pod rukami pocítila naškrobený biely ľanový obrus. „Hľadá iný spôsob života. Nechce vrátiť čas. Iba chce kráčať po zemi zľahka.“

„Stavať domy z blata a zo slamy,“ dodal Harry. „Žiť v rovnováhe s prírodou.“

„A spievať. Vo Walese sa veľa spievalo.“

„To hnutie je v súčasnosti veľmi silné,“ namietla Kim hlasno, lebo si zmyslela, že Harryho umlčí, keď zvýši hlas. „Pridali sa k nemu spoločenstvá v celej Európe. V Nemecku, Taliansku, vo Francúzsku, v Španielsku, Portugalsku, Litve...“

„Museli sme používať kompostovacie záchody. Navyše potme a obkľúčení waleskými ovcami.“

„… a na celom svete. V Austrálii, Brazílii, Spojených štátoch…“

„Chcela by žiť v ekologickej dedine,“ prezradil Harry a naklonil sa k Izzinmu otcovi, ktorý naňho hľadel celý zmätený.

„Kto? Eva alebo Kim?“

„Viete,“ vzdychol si Harry, „aj ja si často kladiem tú otázku.“

„Pestovať si vlastné jedlo určite vyjde človeka oveľa lacnejšie,“ zapojila sa do diskusie Izzina matka. „Niekedy sa vyberiem na nákupy a nestačím sa čudovať. Tie ceny, čo vám naúčtujú! Mladej predavačke u Morrisonovcov som nedávno povedala, že dnes musíte vylúpiť banku, aby ste si mohli dovoliť kúpiť balíček keksov.“

„Klimatické zmeny spôsobuje ľudská nenásytnosť a nadmerné spoliehanie sa na lacnú ropu.“ Kimin hlas prekričal vravu v reštaurácii. Hostia pri ostatných stoloch prekvapene zdvíhali hlavu od tanierov. Ohromený čašník zastal na mieste, akoby zapustil korene. „Už nemôžeme prijímať sebecké rozhodnutia, inak sa nám minú všetky zdroje. Politici ustavične hovoria o raste, ale v skutočnosti podporujú konzumný spôsob života.“

„Dá si niekto dezert?“ spýtala sa Izzie a napoly sa zdvihla zo stoličky. „V ponuke majú zázvorový puding varený nad parou s horúcou karamelovou polevou.“

„Neviem,“ zaváhal Harry. „Je vhodný aj pre vegánov?“

„Náš súčasný ekonomický model,“ nedala sa zastaviť Kim s blčiacou tvárou, „je dlhodobo neudržateľný. Musíme sa zobudiť, kým nie je neskoro. Aký svet chceme zanechať našim deťom a vnúčatám? Ak s tým nezačneme hneď, neskôr na to nebudeme mať dosť času.“

„Kim?“ oslovila ju Izzie. „Nepôjdeme pohľadať čašníčku?“

Kim prižmúrila oči. Izzie videla čudne rozmazanú. „Prečo?“

„Aby sme si objednali dezert.“

„Na to netreba dvoch ľudí, nezdá sa ti?“

Izzie odsunula stoličku tak prudko, že sa takmer prevrátila. Kim sa zamračila a zmätene hľadela za najlepšou priateľkou, ako sa prepletá preplnenou reštauráciou. Izzie sa naštvala. Ale prečo?

„Mám strach,“ priznala Izzina mama a obrátila sa ku Kim, pričom sa jej rozvlnili kvetované šaty, „ako si poradíte, až sa raz osamostatníte. Kým bývate doma, nemáte nijaké starosti. Ale až raz budete platiť všetky účty, ako to zvládnete?“

„Izzie môže kedykoľvek prísť bývať k nám do Londýna,“ vyhŕkla Kim a pozrela na Evu, aby potvrdila jej slová. Sestra však zjavne uhýbala pred jej pohľadom. Začínalo to byť smiešne. Čo sa to s nimi deje?

„Až dokončí ten učiteľský kurz, možno ťa vezme za slovo, zlatko. Prvé pracovné miesto by si mohla nájsť kdekoľvek, nie?“

Kim si stále nevedela predstaviť Izzie ako učiteľku. Keď raz zavčasu ráno odchádzali z klubu a triasli sa od zimy, spýtala sa jej: „Naozaj máš rada deti?“

Izzie sa zatvárila zmätene. „Aj to patrí k práci učiteľky?“ Izzina matka sa usadila pohodlnejšie. „A čo ty, drahá?

Aké máš plány do budúcnosti?“

Kim zistila, že sa nevie sústrediť. Harry a Izzin otec po jej ľavici sa pustili do rozhovoru o pestovaní jarnej zeleniny. Eva sa hrala s nožom na maslo, pozorovala ho, ako jej balansuje na konci prsta a zachytáva svetlo. V reštaurácii bolo čoraz teplejšie.

„Na nejaký čas by som vzala akúkoľvek prácu. V telefonickom centre alebo v bare. Len aby som zarobila trochu peňazí.“ Cítila na sebe Harryho pohľad. Jeho oči na nej spočívali ako ťažké závažie. „Neskôr sa pokúsim uplatniť v oblasti bývania.“

„V nejakej realitnej kancelárii?“

Kim sa zatvárila zhrozene. „Nie. Mala som na mysli sociálnu politiku.“

Harry sa zasmial.

„A čo robíš ty, Harry?“

„Je bankár,“ odvetila Kim namiesto neho tónom, pre ktorý to slovo znelo celkom inak. „Preto nechápe, že niektorí ľudia si nemôžu dovoliť bývanie za trhové nájomné.“

Izzie sa pretlačila medzerou medzi stenou a operadlom otcovej stoličky. „Čašníčka o chvíľu príde. Ten zázvorový puding je vraj vynikajúci.“

„Aký bankár?“ zaujímala sa Izzina matka. „Jeden z tých usmievavých ľudí, čo sedia za bezpečnostným sklom?“

Harry pokrútil hlavou. „Pracujem v City ako analytik. Radím investorom, aké akcie majú kúpiť.“

„Hazarduje s cudzími peniazmi,“ odsekla Kim.

Harry sa zaklonil na stoličke a uškrnul sa. „Kim nemá veľmi vysokú mienku o bankovníctve.“

„Lebo City bohatne na úkor chudobných.“

„City je najväčším odvetvím v Spojenom kráľovstve. Dáva prácu tisícom ľudí.“

„Bohatým ľuďom.“

„Všetkým ľuďom. A platí dane, z ktorých štát financuje príspevky na bývanie, dávky v nezamestnanosti, zdravotnícke služby…“

„Bankári,“ prerušila ho Kim zvýšeným hlasom, „sú zodpovední za všetky problémy v tejto krajine. Sú to nebezpeční, krvilační paraziti.“ Svoje slová zdôraznila tým, že udrela päsťou do stola. Pohár so španielskym vínom sa prevrátil. Všetci upreli oči na obrovskú zväčšujúcu sa škvrnu. Vsakuje sa do bielej bavlnenej látky ako krv, preletelo Kim mysľou.

Izzina mama pokrútila hlavou a na tvári sa jej objavil pochmúrny, až tragický výraz. „Viete si predstaviť, aké vysoké účty za práčovňu musí platiť takýto podnik?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Start

2015

2006