Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kylie Scott: Rockový risk

Vydání první

Copyright © 2014 by Kylie Scott

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2034. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Lead vydaného nakladatelstvím

St. Martin’s Griffin, New York v roce 2014

Český překlad © 2016 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na obálce © 2016 Karri Klawiter

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0431-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0432-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Kylie Scott

Rockový risk

Stage Dive 3

Zvláštní poděkování patří Jo Wyldeové,

Sali Powové a Natashe Tomicové.

Věnováno Australské asociaci čtenářů romancí.

Prolog

Před dvěma měsíci...

Mužovy rty se pořád hýbaly, už dávno jsem ho ale nevnímala.

Na to mi dost neplatili. Neuvěřitelné. Byla jsem v práci teprve druhý den, a už jsem měla chuť vyskočit z okna. Prý že je hudební průmysl zábava. Prý že je to nádherný svět. Kecali.

„… je to snad tak těžký pochopit? Začíná se vám už zapínat mozek? Banánek je dlouhý zákusek z odpalovanýho těsta, politý čokoládou a plněný šlehačkou. Ne tahle… tahle kulatá věc, kterou jste mi přinesla. UŽ ZAS,“ zařval ten pitomec, až se mu sanice zatřásla.

Za stolem se jeho osobní asistentka schoulila ještě hlouběji do křesla, snad pro případ, že by se třeba chtěl pustit i do ní. No dobře. Nejspíš ani jí na to dost dobře neplatili. Jenom masochista by si tohle užíval za ani ne sto babek za hodinu. Obvykle jsem brala spíš jenom časově omezené nabídky, práce nanejvýš na pár měsíců. To je dost dlouho, abych si vydělala a zároveň se vyhnula jakémukoli přehnanému dramatu.

Teda obvykle tomu tak bylo.

„Posloucháte mě?“ Falešné opálení mu vzteky zrudlo. Jestli dostane infarkt, já mu dýchání z úst do úst dávat nebudu. Takovou oběť bude muset podstoupit někdo jiný.

„Slečno… jak že se jmenujete,“ prohlásil. „Vraťte se do obchodu a tentokrát mi přineste to, co jsem si poručil!“

„Morrisseyová. Jmenuju se Lena Morrisseyová.“ Podala jsem mu ubrousek a dávala si pozor, abych se ho nedotkla, protože skuteční profesionálové si zachovávají odstup. Navíc byl ten chlápek naprosto odporný. „Tohle je pro vás.“

„Co je to?“

„Vzkaz od vedoucího pekařství, omlouvá se za nedostatek dlouhých a chutných zákusků falických tvarů. Očividně je budou teprve péct,“ oznámila jsem. „Jelikož jste mi nevěřil, když jsem se vám to včera pokoušela vysvětlit, napadlo mě, že tomu budete spíš nakloněn uvěřit, pokud bude tato informace pocházet od mnohem vyšší autority světa zákusků.“

Zmatený chudáček těkal pohledem mezi mnou a ubrouskem.

„Jmenuje se Pete. Byl docela sympatický, můžete mu zavolat, pokud potřebujete další potvrzení. Jak vidíte, přiměla jsem ho, aby pod vzkaz napsal své telefonní číslo.“ Pokusila jsem se ukázat na dané číslice, ale Adrian cukl rukou a zmuchlal ubrousek do kuličky. Fajn, snažila jsem se.

Trochu.

Z koutu kanceláře se ozval smích. Pohledný chlápek s dlouhými blonďatými vlasy se na mě křenil jak blázen. Jsem ráda, že se blonďáček baví. Mě na druhou stranu zřejmě čekal vyhazov.

Počkat, není to Mal Ericson ze Stage Dive?

To mě podržte, no jasně, že to je on.

Takže ti ostatní tři muži museli být členové kapely. Chtěla jsem se od něj odvrátit, moje oči ale měly opačný nápad. Slavní. Hm. Alespoň že jsem jich pár viděla hezky zblízka, než dostanu padáka. Připadali mi jako normální lidi, možná trochu hezčí. I když jsem na muže zanevřela, nedalo se popřít, že mě fascinovali. Dva muži s tmavými vlasy a oholenými tvářemi spolu procházeli nějaké dokumenty. To budou bratři David a Jimmy Ferrisovi. Basák Ben Nicholson, nejvyšší z nich, spal natažený s rukama za hlavou. Budiž mu přáno. I takhle se dá strávit důležité jednání.

Mal na mě mávl prstem. „Tak Lena Morrisseyová, jo?“

„Ano.“

„Líbíš se mi, jsi vtipná.“

„Díky,“ odpověděla jsem suše.

„Male, kámo,“ ozval se Adrian. „Dej mi chvilku, ať se zbavím týhle… ženský. Pak to spolu dořešíme.“

To nafrněný monstrum do mě zapíchlo svoje mrňavý prasečí očka. „Máš padáka. Vypadni.“

A je to tady. Fakt překvápko.

„Ne tak rychle.“ Mal vstal a pomalu ke mně došel. Takhle nějak se pohybuje had. „Tys pro něj dělala něco jako sekretářku?“

„Ano, dělala.“

Pousmál se. „Připadá mi, že jsem tě moc nezaujal, Leno. To ti nepřijdu zajímavý?“

„Samozřejmě že ano. Jenom mě teď příliš zaměstnává ten padák, co jsem ho právě dostala, takže nemůžu plně ocenit význam této chvíle.“ S rukama v bok jsem se mu podívala do očí. Byl docela hezký a vsadila bych se, že ten jeho úsměv funguje na celé zástupy žen. Kromě mě. „Buď ale klidný, večer z toho budu úplně vyšilovat.“

Opřel se o zárubně. „Dáš mi na to svoje slovo?“

„Rozhodně.“

„Budu ti věřit.“

„Moc si toho cením, pane Ericsone. Nezklamu vás.“

Zeširoka se na mě zakřenil. „Jsi docela přidrzlá. To se mi líbí.“

„Díky.“

„Není zač.“ Naklonil hlavu a poklepal si prstem na rty. „Máš někoho, Leno?“

„Proč se ptáš?“

„Ze zvědavosti. Vzhledem k tomu, jak ses zamračila, bych řekl, že odpověď je ne. Ať se mí bratři z celýho světa stydí za to, že doteď přehlíželi tak krásnou holku.“

Docela dost jeho „bratrů“ mě nepřehlíželo. Spíš jich několik se mnou slušně vyjebalo, proto jsem se zamračila. Nic takového jsem mu ale říkat nehodlala.

„Hm, Male?“ Adrian se zatahal za těžký zlatý řetěz, který mu visel kolem krku, jako by to byl límeček košile.

„Chvilku, Adriane.“ Mal si mě pomalu celou prohlížel od hlavy k patě a pohled se mu na chvíli zastavil na mých prsou. Ženy v naší rodině mívaly velká prsa, široké boky a výšku nic moc. Máma na tom byla stejně jako já, takže jsem s tím nemohla nic moc dělat. Neštěstí v lásce si ale podle všeho zasedlo výlučně na mě. Máma s tátou jsou svoji skoro třicet let a sestra se měla co nevidět vdávat, ne teda že bych se na její svatbu chystala. Dlouhý příběh. Nebo spíš krátký a ošklivý, vyberte si.

Rozhodně mi ale bylo líp samotné.

„Fakt si myslím, že bys mohla být ta pravá, Leno,“ prohlásil bubeník a probral mě tak ze zamyšlení.

Zamrkala jsem. „Vážně?“

„Ano. Vždyť se na tebe podívejme. Jsi taková roztomilá, hezounká. Zvlášť se mi líbí ten tvůj pohled, co mi zpoza těch brýliček říká, ať si políbím.“

„Tak to se ti líbí?“ zeširoka jsem se usmála.

„No jasně, ani nevíš jak. Nechci tě ale pro sebe.“

„Ne?“

„Bohužel ne,“ zavrtěl hlavou.

„Kruci.“

„Jo, já vím. O hodně přijdeš.“ Povzdechl si, zastrčil si vlasy za ucho a ohlédl se přes rameno. „Pánové, ohledně toho problému, který řešíme. Myslím, že mám řešení.“

David Ferris zatěkal pohledem mezi mnou a Malem a nakrčil čelo. „To myslíš vážně?“

„Na sto deset procent.“

„Vždyť jsi slyšel, je to sekretářka.“ Starší bratr Ferrisovic, Jimmy, ani nevzhlédl od papírů. Hlas měl hluboký, sametový a naprosto lhostejný. „Nemá na to kvalifikaci.“

Mal si odfrkl. „Hlavně že všechny ostatní se všemi těmi svými nadupanými tituly udělaly fakt pořádnej kus práce. Kolik jsi jich vyhodil? Kolik jich raděj zdrhlo? Je potřeba se na ten problém podívat z trochu jiný perspektivy. Zkus zapojit mozek a zamysli se tady nad slečnou Lenou Morrisseyovou.“

„O čem to tu mluvíte?“ zeptala jsem se nechápavě.

„Pánové, pánové.“ Ten pitomec Adrian spráskl vyděšeně ruce. „To nemůžete myslet vážně. Pořádně si to promyslete.“

„Dej nám chvilku, Adriane,“ uklidňoval ho David. „Není to s ním snadný. Myslíš, že to zvládne?“

Jimmy si odfrkl.

„Jo, myslím,“ prohlásil Mal a nadšením přímo poskakoval. Zvedl pěsti v bojovém postoji. „Ukaž, co v tobě je, Leno. Do mě. No tak, šampionko. Dokážeš to. Sraz mě k zemi!“

Komediant jeden. Odtáhla jsem od obličeje jeho pěsti. „Pane Ericsone, máte přesně pět vteřin, aby vaše slova začala dávat smysl, jinak jdu odtud.“

David Ferris se na mě pousmál. Možná souhlasně? Nevím, a bylo mi to jedno. Tenhle cirkus mi ukradl už moc času. Potřebovala jsem vyrazit do agentury, ať jim tohle fiasko můžu vysvětlit. Vzhledem k tomu, že to nebylo poprvé, co jsem si v domluvené práci nenechala od nějakého debila nic líbit, byly moje naděje na další šanci hodně nízké. Jednou nebo dvakrát mě už požádali, abych trochu zklidnila hormon, ale upřímně, život je na to moc krátký. Nechte lidi, aby se k vám chovali jako ke kusu hadru, a dostanete, co si zasloužíte. Zjistila jsem to hodně bolestivým způsobem.

Mal celý povadl zklamáním a povzdechl si. „Dobře, dobře. Nehraj podle mě. Je mi to fuk.“

Vyměnili si s Davidem pohled a David šťouchl loktem bratra. „Možná by to stálo za úvahu.“

„Stačí, že Adrianovi odsekne, a najednou je ta pravá?“ zeptal se Jimmy. „Jako fakt?“

„Mal má pravdu. Je jiná.“

Adrian zoufale zakňučel. Třeba o nic nešlo, ale teď už bych si to ráda poslechla. Možná dnešek přece jenom nebude hrozný den.

„Pověz mi, Leno,“ řekl Mal s úsměvem nalepeným na obličeji. „Jak se ti líbí Portland?“

„V jednom kuse tam prší, ne?“ zeptala jsem se. Upřímně se mi představa stěhování až tak daleko na pacifický severozápad moc nezamlouvala.

Mal zasténal. „Já vím, krásná Leno, já vím. Věř mi, snažil jsem se je přemluvit, ať se přestěhujeme do Los Angeles, ale nechtějí o tom ani slyšet. Bráchové Ferrisové v nejbližší době do Portlandu odletí. I Benny se tam přestěhoval.“

Basák Ben otevřel jedno oko a unaveně nás sjel pohledem. Pak oko zas zavřel a usnul.

„No tak, Jimbo,“ houkl po něm Mal a znovu začal poskakovat. „Pomoz mi ji přesvědčit, že Portland není zas taková díra.“

Po dlouhé odmlce si Jimmy nakonec povzdechl a podíval se na mě.

Co Mal nedokázal, tomuhle se povedlo levou zadní. Svět kolem se zastavil, vnímala jsem jenom svůj tep, který mi hlasitě bušil v uších. Ten muž byl krásný jako samy hvězdy. Mohla jsem se na něj jen toužebně dívat, tak daleko byl mimo můj dosah. Chvíle jako tato jsou ale významné. Cítíte, jak se vám pod nohama převaluje váš osud. Místo aby mi to zlepšilo náladu nebo se někde nade mnou spustila dramatická hudba, mě muž v padnoucím obleku propálil studeným modrým pohledem. Tmavé vlasy mu spadaly na límeček, rámovaly mu lícní kosti, jaké by mu záviděli andělé, a čelist tvrdohlavého dítěte. Ve všech ostatních ohledech to byl dospělý muž, ale to, jak zatínal čelist… no…

Sice byl hezký, ale rozhodně nebyl milý. Poznala jsem už dost nepříjemných mužů, takže se vyznám. Věřte mi, milý vážně nebyl.

Proto jsem se na něj zamračila, jako se mračil on na mě.

Zamračil se ještě víc.

Nezůstala jsem pozadu.

„Koukám, že si spolu vy dva rozumíte! Jako byste se znali už roky. Řekl bych, že z ní bude skvělá asistentka.“

„Asistentka?“ zopakovala jsem zmateně.

„Odkdy potřebuju asistentku?“ Jimmy mě sjel pohledem a nesouhlasně stiskl rty.

„Od chvíle, kdy nedokážeš zůstat střízlivý,“ opáčil jeho bratr klidně, i když trochu studeně. „Je to ale na tobě. Jestli nechceš, aby se k nám přidala, nahrávací společnost ti najde někoho jiného. Kdo ti bude vyhovovat víc.“

Jimmy sebou trhl a schoulil široká ramena napínající mu látku obleku. Skoro mi ho bylo líto. Ten chlap možná nemá nejmilejší povahu na světě, ale neuškodilo by, kdyby mu jeho bratr dal najevo trochu podpory. Sourozenci. Co s nimi naděláte?

„Jednoho dne se jim musí poštěstit a najdou ti někoho, koho můžeš vystát, ne?“ nadhodil David. „Vedeš si dobře, ale nemůžeme si dovolit, abys teď polevil.“

„Nepolevím.“

„Brzo pojedeme na turné, to ti převrátí systém. Bude pro tebe snadnější vrátit se ke starým návykům. Víš, co ti řekl poslední terapeut.“

„Fajn, Dave, fajn. Kristepane.“ Přestože mluvil k bratrovi, Jimmy ze mě nespouštěl svůj ledově chladný pohled.

Klidně jsem mu ho oplácela. Neměla jsem ve zvyku couvat před výzvou.

„Najmu ji,“ oznámil.

Zasmála jsem se. „Hm, pane Ferrisi, ještě jsem s ničím nesouhlasila.“

„Mám ale pár podmínek,“ pokračoval Jimmy.

Mal vedle mě vyhodil pěsti do vzduchu a začal bezhlesně skandovat. Mého prohlášení si nikdo z nich nevšímal.

„Nechci, abys mi stála v jednom kuse za prdelí,“ prohlásil Jimmy a sjel mě pohledem.

„Chviličku, prosím. Takže ty mi nabízíš místo asistentky?“ zeptala jsem se, jenom abych si byla jistá.

„Asistentky, která s námi bude bydlet. A ne, nabízím ti zatím jenom možnost zkušební doby na místo asistentky. Řekněme tak na měsíc… jestli tak dlouho vydržíš.“

Měsíc s ním zvládnu. Nejspíš. Budou mi ale muset hodně dobře platit. „Co ta pozice obnáší a jaký bude plat?“

„Obnáší to to, že mi nebudeš v jednom kuse stát za prdelí, a plat bude dvojnásobný proti tomu, cos měla tady.“

„Dvojnásobný?“ povytáhla jsem obočí.

„S nikým nebudeš mluvit o tom, co se se mnou děje, pokud se nezhroutím,“ pokračoval. „V takovým případě budeš mluvit buď s klukama z naší kapely, nebo s vedoucím bezpečnosti. Jasné?“

„O jakém zhroucení tu je řeč?“

„Věř mi, jestli k tomu dojde, poznáš to. Jak že se jmenuješ?“

„Lena.“

„Tina?“

„Ne. Lena. L. E. N. A.“

Adrian vydal přidušený zvuk, jako by ho někdo škrtil. Na tom ale nesešlo. Důležité bylo jenom to, jak se Jimmymu Ferrisovi vyhladilo čelo. Vztek, napětí, nebo co to bylo, z jeho tváře opadlo a teď už se na mě díval jenom zamyšleně. Neusmál se. Nepřiblížil se ke mně. Přemýšlela jsem, kvůli čemu by byl ochotný to udělat.

Zvědavost zabíjí.

„Le-na,“ převaloval moje jméno na jazyku, jako by zkoušel jeho velikost. „Dobře. Drž se mi sakra z cesty a uvidíme, kam to povede.“

1. kapitola

Jimmy se přestával ovládat.

Dveře hotelového pokoje se zatřásly, jak do nich z druhé strany něco narazilo. Zevnitř se ozývaly hlasy, ale slovům jsem nerozuměla. Možná bych měla ještě chvíli zůstat na chodbě. Ta představa se mi zamlouvala. Celé to byla moje chyba, měla jsem se na to vykašlat už před pár týdny. Pravda byla, že i když mi skvěle platili, moc mi ta práce nesedla. Kdykoli jsem však otevřela pusu, abych mu řekla, že končím, slova mi na jazyku odumřela.

Nedokázala jsem to vysvětlit.

„Ahoj.“ Došla ke mně Ev, na sobě jednoduché černé šaty, a nervózně si pohrávala s prsty. Blond vlasy měla stažené do elegantního drdolu.

„Ahoj.“

„David s ním právě mluví.“

„Jasně.“ Asi jsem si taky měla vzít šaty, zkusit něco tradičnějšího. To poslední, co jsem chtěla, bylo Jimmyho veřejně ztrapnit, zvlášť v den jako ten dnešní. Listopad v severním Idahu uměl být pořádně studený. Pro ty, kdo pocházejí z teplejších oblastí, nedělají silonky dost silné na to, aby pomohly takovéhle počasí překonat.

Kapela i s tou svojí suitou byla v Coeur d’Alene jen na něco málo přes týden a Jimmy měl náladu mizernou už od samotného příjezdu. Horší než obvykle. Malova maminka před čtyřmi dny zemřela, prohrála boj s rakovinou. Co jsem zatím pochytila, Lori byla pro Ferrisovy bratry jako jejich náhradní máma. Jejich biologická matka očividně fungovala spíš jenom jako inkubátor, brzy je oba opustila. S Lori jsem se potkala jenom párkrát. Každý by o ní řekl, že měla opravdu krásnou duši.

Ozvaly se další hlasy. Další bouchnutí.

„Asi jsem neměla odcházet na snídani.“ Káva, francouzský toust a mnohem víc javorového sirupu, než by jedna žena nutně potřebovala, se mi v žaludku převalily. Jíst na uklidněnou bylo fakt na prd. „Myslela jsem si, že se stihnu vrátit dřív, než on dorazí z fitka.“

„Nemůžeš ho hlídat nonstop.“

„Platí mi za to, abych se o to snažila.“ Pokrčila jsem rameny. „Bůh mi pomáhej.“

„Kdybys to dělala, vyhodil by tě za to, že tě má pořád za zády. Jako to udělal ostatním. Neuškodí dát mu trochu prostoru.“ Ev sebou trhla, když se z pokoje zkázy ozvalo další třísknutí. „Teda občas.“

„Hm.“

Jimmy pět mých předchůdců nevyhodil, několik z nich systematicky donutil dát výpověď. Nebo tak mi to alespoň vysvětlil. Neztrácela jsem ale čas tím, že bych Ev opravila.

„David ho uklidní,“ ujistila mě Ev.

Bylo hezké vidět, že má svého manžela za hrdinu. Nedokázala jsem si vzpomenout, kdy naposledy jsem měla v nějakého svého milence takovouhle důvěru. David a Ev se vzali před šesti měsíci po jedné v alkoholu utopené noci. Média si na tom pošmákla. Očividně to byl opravdu hodně dobrý příběh, i když jsem ho sama zatím neslyšela. Ev mi už několikrát navrhla, abych si s ní a jejími kamarádkami někdy vyšla, ale pokaždé jsem se vymluvila. Ne že bych si jejího gesta necenila, jen mi to nepřišlo jako dobrý nápad, když jsem pracovala pro jejího švagra.

Technicky vzato jsem se z povahy své práce měla s Jimem vypořádat já. Omluvně jsem se na Ev usmála a vložila klíč od pokoje do zámku. Bylo načase vykasat si rukávy.

Pomalu a klidně jsem otevřela dveře. Metr ode mě se o zeď roztříštila sklenice a naprosto mě vyděsila. Padla jsem k zemi, srdce mi v hrudi bušilo.

„Leno,“ zařval Jimmy. „Vypadni kurva odtud!“

Zatracení pitomí rockeři.

Jako fakt.

Štěstí, že jsem na sobě měla kalhoty. Kolena spálená o koberec by mě asi hodně bolela. Navíc jakmile se vrátíme do Portlandu, buď dám výpověď, nebo budu chtít příplatek za rizikové povolání, nebo obojí. Na něco takového mi zatím dost dobře neplatí.

„Hoď ještě jednou věcí, Jimmy, a vrazím ti svůj deseticentimetrový podpatek tak hluboko do prdele, že ti ho odtamtud nevytáhne ani tým špičkových chirurgů.“ Zpod tmavé ofiny jsem ho propálila pohledem. „Je to jasný?“

Zamračil se.

Vycenila jsem zuby.

Všechno při starým.

„Jsi celá?“ Z opačného konce pokoje ke mně vyrazil David Ferris a cestou obešel rozmlácený stolek a rozbitou lampu. Podal mi ruku a pomohl mi na nohy. Oba Ferrisovi bratři vypadali dobře, měli peníze, slávu a talent. Jenom jeden z nich měl ale vybrané způsoby. Navzdory tomu, co velela etiketa, jsem zabodla oči do rozzuřeného chlapa na opačném konci pokoje.

„Jo, díky.“ Narovnala jsem si pokřivené brýle.

„Neřekl bych, že na něčem jede,“ řekl mi David tiše. „Má jenom mizernej den, víš?“

Bože, doufala jsem, že si Jimmy nic nevzal. Už kvůli nám oběma.

„Máme to teď těžký, Leno.“

„Jo, já vím.“

Naproti nám Jimmy přecházel sem a tam, ruce sevřené v pěst. Za normálních okolností byl ten chlap úplný princ z pohádky, šoumen a naprosto vyrovnaný muž, který má všechno pod kontrolou. Vlasy sčesané, značkové oblečení. Dalo se na něj dívat a díky auře rockového boha z něj byl dokonalý muž. Mohla jsem si o něm snít a představami o něm uspokojovat svoje libido, přestože ve dne jsem se snažila, aby si mě nevšímal.

(Bohužel s tím, jak jsem se zřekla mužů, nezemřela i moje chuť na sex. Kdyby tomu tak bylo, život by byl jednodušší.)

Dneska ale Jimmy připomínal člověka jenom z poloviny. Byl polonahý a tmavé vlasy mu spadaly do tváře i na tu jeho zatvrzelou čelist. Jeho tak příznačné sebeovládání bylo teď pryč. To, v jakém stavu byl on i tenhle pokoj, jsem naprosto nechápala. Nic tu zůstalo nedotčeno. Nejspíš jsem musela vypadat jako jeden z těch klaunů na poutích, kterému se musíte míčkem strefit do pusy, abyste něco vyhráli. Rozhlížela jsem se po celém pokoji.

„Takový nepořádek,“ vydechla jsem.

„Mám dojít pro Sama?“ zeptal se David. Sam byl šéfem ochranky kapely.

„Ne, zvládnu to. Díky.“

Přimhouřil oči. „Nepředpokládám, že by něco udělal, ale… je dost v prdeli. Jsi si jistá?“

„Rozhodně. Sejdeme se dole.“ Nejdůležitější je sebevědomí. Otevřela jsem dveře. Vyšel ven a nespouštěl ze mě ustaraný pohled. Na ten hraný sebevědomý úsměv mi asi neskočil.

„Možná bych tu měl zůstat,“ navrhl, „pro případ.“

„Najal jsi mě, abych se o něj starala. Neboj. Zvládneme to,“ ujistila jsem ho a zabouchla před ustaranými pohledy Davida a Ev dveře.

Jimmy dál přecházel a nevšímal si mě.

Zhluboka jsem se nadechla, pak ještě jednou. Hezky pomalu. Klidně. Hlavou mi vířily všechny ty povzbudivé proslovy. Nemusíte být dokonalí, abyste práci odvedli, stačí, když budete motivovaní. A ať už si o tom muži myslím cokoli, mojí prací a mojí prioritou bylo zařídit, aby si neubližoval. Udělám pro to, co bude v mých silách.

Sklo mi pod botami křupalo, když jsem mířila přes pokoj. Kolem převráceného gauče a rozbité lampy. Nechtěla jsem radši ani přemýšlet, kolik je to zničené vybavení bude stát. Co nevidět dorazí ochranka. Ostatní hosté určitě ten rámus slyšeli a stěžovali si na něj. Možná ale pět tisíc za noc zaručovalo i odhlučněné zdi.

Jimmy po mně střelil zlým pohledem, když jsem se přiblížila. Zorničky měl v pořádku, normální. Kecnul si do židle, celý podrážděný a bojovný, ale pohyby měl dokonale koordinované. Možná si opravdu nic nevzal.

„Co se děje?“ zeptala jsem se, když jsem se před ním zastavila.

Klouby měl poškrábané a růžové, ale krev na nich nebyla. Nohy dal od sebe, lokty opřel o kolena, hlavu svěsil. „Vypadni odtud, Leno. Chci být sám.“

„To asi není dobrý nápad.“

Odfrkl si.

„Není to trochu klišé? Zničit hotelový pokoj?“

„Vyser si.“

Povzdechla jsem si.

No dobře, vytáčet ho asi nebude nejlepší nápad. Postrčila jsem si brýle výš na nos a zamyslela se. Bylo načase zkusit něco nového. Měl na sobě jenom černé kalhoty od obleku, žádnou košili ani boty. A jakkoli hezká na pohled byla jeho potetovaná hruď a ramena, takhle na pohřeb jít nemohl. Zvlášť ne v tomhle počasí.

„Jimmy, brzy odjíždíme. Musíš se připravit. Nechceš přece přijet pozdě, ne? To by bylo nezdvořilé.“

Nereagoval.

„Jimmy?“

„Nesnáším, když nasadíš tenhle tón,“ prohlásil s pohledem upřeným na podlahu.

„Jaký tón?“

„Když chceš znít jako moje terapeutka. Jenže to nejsi, tak s tím můžeš praštit.“

Na to neexistovala správná odpověď, proto jsem pusu zavřela.

Na krku mu naskočily žíly, svalnatá záda měl zpocená. Navzdory vzteku, který z něj sálal, jeho postoj značil rezignaci. Ten muž uměl být občas pěkný kretén, ale Jimmy Ferris byl zároveň silný a hrdý člověk. Během těch pár měsíců, co jsem mu dělala chůvu, jsem ho viděla ve všemožných náladách, několik z nich bylo hodně špatných. Nikdy jsem ho ale neviděla takhle poraženého. Překvapilo mě, jak moc mě bolelo ho v takovém stavu vidět.

„Něco potřebuju,“ zašeptal hrdelně.

„Ne!“

„Leno… sakra. Nezvládnu –“

„Zvládneš.“

„Něco mi sežeň,“ obořil se na mě.

„To neudělám, Jimmy.“

Vyskočil na nohy, tvář staženou vztekem. Instinkt na mě křičel, abych ustoupila, otočila se a utekla. Táta vždycky říkával, že jsem ke své vlastní škodě moc tvrdohlavá. I když jsem měla vysoké podpatky, Jimmy mě převyšoval, a jeho nejnovějšími koníčky byly běh a posilování. Dávalo smysl, že mi teď žilami proudil adrenalin, ale Jimmy by mi nikdy neublížil.

Alespoň jsem si tím byla celkem jistá.

„Jednoho zasranýho panáka,“ zařval.

„Hele –“

„Nemáš do prdele tušení, jaký to je. Jenom se potřebuju napít, abych to zvládl. Pak s tím zas přestanu. Slibuju.“

„Ne.“

„Zvedni telefon a objednej mi pití.“

„Telefon jsi roztřískal.“

„Tak jdi dolů a objednej mi panáka, sakra.“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Pracuješ pro mě! Platím ti! Máš vůči mně povinnosti.“ Aby svoje slova zdůraznil, bodl se prstem do hrudi. „Je to jasný?“

„Ano. Jenže alkohol ti nepřinesu. Vyhrožuj si mi, jak chceš,“ hlas mi zakolísal, ale neustoupila jsem, „prostě to neudělám. Tečka.“

Zavrčel.

„Jimmy, musíš se teď uklidnit.“

Zatnul zuby, prudce se nadechl nosem.

„Nechci do toho zatahovat nikoho dalšího. Brzy mi ale nedáš jinou možnost. Tak se prosím uklidni.“

„Do prdele!“ V dokonalé tváři se mu odrážela válka, kterou se sebou v nitru sváděl. S rukama v bok se na mě zadíval. Dlouho mlčel, jediným zvukem v místnosti byl jeho roztřesený dech. „Prosím, Leno.“

„Ne.“ Kruci, moc přesvědčeně to neznělo. Položila jsem si ruce na břicho a snažila se sebrat veškerou svou sílu. „NE.“

„Prosím,“ žadonil s očima podlitýma krví. „Nikdo se o tom nedozví. Bude to jenom mezi námi. Potřebuju se jenom trochu uvolnit. Lori byla… byla pro mě důležitá.“

„Já vím. A mrzí mě, že jsi o ni přišel. Pití ti s tím ale nepomůže,“ namítla jsem. Snažila jsem se vzpomenout na všechna ta moudra, která jsem četla na internetu. Krev mi však v uších hučela tak hlasitě, že jsem se nedokázala soustředit. Nebála jsem se ho, bála jsem se o něj. Nesměl to pokazit. Nedovolím mu to. „Pití ti pomůže jenom dočasně, ale v dlouhodobém horizontu se tím všechno jenom zhorší. To přece dobře víš. Dnešek zvládneš. Dokážeš to.“

„Dneska ji položíme do země.“ Hlas se mu zlomil, když se opřel do židle. „Nakrmila nás, Leno. Když jsme doma neměli vůbec nic, posadila mě s Daviem ke stolu a nakrmila nás. Chovala se k nám, jako bychom byli její vlastní.“

„Ach, Jimmy…“

„Tohle… to nedokážu.“

Očividně ani já ne. Důkazem budiž to, že jsem tam stála naprosto nemohoucí a srdce se mi pro něj lámalo. Přemýšlela jsem, co se mu stalo, že se takhle zatvrdil. O tom se nedalo přemýšlet. Nikdy mě ale nenapadlo něco takového. „Mrzí mě to,“ řekla jsem, na tohle však slova nestačila.

Jimmy po pravdě potřeboval terapeuta, konzultanta nebo někoho. Kohokoli kromě mě, protože jsem neměla sebemenší tušení, jak se s tímhle vypořádat. Ten chlap se mi hroutil před očima a dívat se, jak to nezvládá, byla pro mě učiněná muka. Během těch posledních pár let jsem byla opatrná, dávala jsem si pozor a nevystrkovala hlavu. A teď jsem jeho bolest cítila, jako by byla moje vlastní, rozdírala mi vnitřnosti a zanechávala po sobě jenom zhroucenou hromádku. Pokoj se kolem mě rozmazal.

Co tu sakra ještě pořád pohledávám?

Když jsem tu práci přijala, její náplň mi přišla až děsivě jednoduchá. Stačilo se na něj akorát nalepit a nikdy, ani při bolesti ze smrti a ztráty, ani při čemkoli jiném, co si na mě mohli jeho právníci vymyslet, mu nedovolit, aby vypil jedinou kapku alkoholu nebo si vzal jedinou špetku jakékoli drogy. Do krku se mu nesměly dostat žádné prášky. Vzhledem k tomu, že se držel už skoro půl roku, se mi to nezdálo jako moc těžký úkol.

Až doteď.

„Půjdu ti najít košili,“ oznámila jsem a zběsile mrkala, abych se ovládla. Neměla jsem sice žádnou potřebnou kvalifikaci, jenže nikoho kromě mě teď neměl. „Připravíme tě a vyrazíme.“

Mlčel.

„Zvládneme to, Jimmy. Zvládneme ten dnešek a potom už bude všechno jenom lepší.“ I mně ta slova zněla hořce. Jen jsem doufala, že mu nic nenalhávám.

Pořád mlčel.

„Dobře?“

„Proč jsem jenom navrhl, že na tom pohřbu promluvím? Co jsem si do prdele myslel?“ Zamračil se. „Kluci přece měli vědět, že tohle nevyjde, neměli mi dovolit, abych se dostal do téhle pozice. Nejsem sakra ve stavu, abych dělal cokoli. Dave ale řekl: ‚Řekneš pár slov, já přečtu báseň. To zvládneme.‘ Kecy.“

„Dokážeš to.“

„Nedokážu.“ Promnul si oběma rukama tvář. „Jestli nemám podělat pohřeb toho nejlepšího člověka, kterýho jsem kdy znal, potřebuju se napít. Jeden panák, pak s tím zas přestanu.“

„Ne.“ Sjela jsem ho pohledem. „Požádali tě, abys tam promluvil, protože i když si to možná ani nechtějí přiznat, vědí moc dobře, že to zvládneš ze všech nejlíp. Jsi frontman kapely. Nepotřebuješ alkohol. Stačí ti, když jsi středem pozornosti. Takový jsi.“

Dlouze se na mě díval. Tak dlouze, až pro mě bylo čím dál obtížnější mu pohled oplácet.

„Dokážeš to, Jimmy. Vím, že jo. Ani na vteřinu o tom nepochybuju.“

Nic. Ani nemrkl, jenom na mě dál zíral. Nebyl to zlý pohled, jen jsem netušila, jaký je, kromě toho, že se skoro nedal snést. Otřela jsem si vlhké dlaně do kalhot.

„Dobře,“ řekla jsem nakonec. Potřebovala jsem být od něj co nejdál. „Seženu ti něco na sebe.“

Najednou mě objaly silné paže a stáhly mě k sobě. Klopýtla jsem a padala dopředu, zastavila mě ale horká tvář, která se mi přitiskla k břichu. Svíral mě tak silně, jako by čekal, že mu budu vzdorovat, že ho odmítnu. Já jsem jenom zůstala stát. Celé tělo se mu třáslo, rozechvívalo i mě, cítila jsem ten třas hluboko v kostech. Nevydal ani hlásku. Něco vlhkého mi zmáčelo halenku.

Mohl to být pot, ale měla jsem špatný pocit, že to pot nebude.

„Hele.“ Na něco takového mě poslední dva měsíce nepřipravily. Nikdy mě na nic nepotřeboval. Spíš než co jiného jsem pro něj byla přítěží. Pohádali jsme se. Pokusil se mě vyrazit. Já ho odpálkovala vtipem. Tak to mezi námi obvykle chodilo.

Muž, který se ke mně tiskl nyní, mi byl cizí.

Ruce jsem držela nad jeho holými rameny a hluboko uvnitř mě se probouzela panika. Za žádných okolností se ho nesmím dotknout. Ani na vteřinu. Stodvacetistránková pracovní smlouva byla v tomhle ohledu naprosto konkrétní. Až do téhle chvíle se vždycky a za všech okolností snažil vyhýbat se jakémukoli fyzickému kontaktu, ale teď mě pevně objímal a prsty mi bořil do masa. Přísahala bych, že jsem slyšela, jak se mi láme žebro. Krucinál, ten byl ale silný. Štěstí, že jsem nebyla žádné párátko, jinak by ze mě nejspíš vymačkal život.

„Jimmy, nemůžu dýchat,“ zachroptěla jsem.

Stisk trochu povolil. Namáhavě jsem se nadechla, plíce měly co dělat. Mohutné paže ze mě nesundal. Očividně nechtěl, abych kamkoli odešla.

„Možná bych mohla dojít pro Sama,“ napadla mě brilantní myšlenka, sotva jsem popadla dech. Šéf jejich ochranky vypadal jak gauner nejhrubšího zrna navlečený v obleku, ale vsadila bych se, že skvěle objímá.

„Ne.“

Sakra. „Nebo Davida. Chceš, abych přivedla tvého bratra?“

Cítila jsem, jak mi na břiše vrtí hlavou doleva, pak doprava. Další ne. „Nesmíš jim nic říct.“

„Nic jim neřeknu. Slibuju.“

Ticho bylo skoro ohlušující.

„Potřebuju chvilku,“ řekl.

Stála jsem celá neklidná v jeho objetí, neschopna čehokoli. I manekýna z vitríny by toho zvládla víc než já. Sakra, něco ale bylo potřeba udělat. Pomalu, pomaloučku jsem ruce spustila. Nezměrná touha ho utěšit převážila i hrozbu případné žaloby. Ucítila jsem v dlaních žár. Byl úplně rozpálený, ramena měl zbrocená potem, stejně jako silný krk. Hladila jsem ho, snažila jsem se ho uklidnit.

Bylo to podivně příjemné – vědomí, že mě potřebuje a že jsem mu takhle nablízku.

„To bude dobrý.“ Zabořila jsem mu prsty do hustých tmavých vlasů. Tak hebkých. Není divu, že nechtěli, abych se ho dotýkala, protože teď, když jsem s tím začala, se mi s tím nechtělo přestat. Měla bych se stydět, že si tak všímám jeho těla, když ten chudák trpí. On se mě ale dotkl první. Objal mě, chtěl utěšit, a očividně jsem podle něj měla útěchy nadbytek.

„Co tam mám říct?“ zeptal se s obličejem zabořeným do mého břicha, jeho hlas zněl tlumeně. „Jak mám zvládnout ten zatracenej proslov?“

„Řekneš, co pro tebe znamenala. Oni to pochopí.“

Odfrkl si.

„Myslím to vážně. Mluv ze srdce.“

Roztřeseně se nadechl a opřel se o mě čelem. „A navíc mi ještě volala ona.“

„Ona?“ Ostře jsem shlédla na jeho temeno. Kruci, připadal mi v pořádku. Určitě netrpěl bludy. „Kdo ti volal?“

„Máma.“

„Aha.“ To nebylo dobré. Lepší, než kdyby si představoval, že mu volala nedávno zesnulá, ale stejně. „Co chtěla?“

„To samý, co sakra vždycky. Prachy,“ odpověděl ostře a tiše. Tak tiše, až jsem musela napínat uši, abych ho slyšela. „Řekl jsem jí, aby mi dala pokoj.“

„Je ve městě?“

Přikývl. „Vyhrožovala, že přijede na pohřeb. Varoval jsem ji, že jestli se tam ukáže, nechám ji sakra zatknout.“

Teda, to vypadalo, že ta ženská je učiněná noční můra.

„Davie to neví,“ pokračoval. „Musí to tak zůstat.“

„Dobře.“ Nevím, jestli to byl moudrý nápad, ale o tom jsem nerozhodovala. „Nic mu nepovím.“

Pod rukama jsem cítila, jak mírně pokrčil rameny. Zoufalství ho obklopovalo jako neviditelná skořápka. Nic jiného nevnímal.

„Zvládneš to.“ Sklonila jsem hlavu a schoulila se tak, abych ho svým tělem zakrývala. Srdce mě bolelo a o citové nezaujatosti se mi mohlo leda zdát. Nutkání ho chránit bylo příliš silné. Byl to muž, který mě dokázal přivádět k šílenství, byl netaktní a neurvalý. Jeho vztek mi ale práci usnadňoval. Když se choval jako kretén, zvládla jsem zůstat nezaujatá. To, co jsem cítila nyní, bylo pro mě nové. Hřejivé, dojemné. Záleželo mi na něm víc, než jsem si mohla dovolit.

Kruci.

Co se to se mnou sakra děje?

Pevně mě objal kolem kulatých boků a zvedl ke mně tvář. Tentokrát v ní ostražitý pohled nebyl. Ostré rysy otupěly bolestí, a to víc než co jiného zdůraznilo jeho krásu. Olízla jsem si náhle suché rty. Cítila jsem, jak napjal prsty ještě víc. Svraštil čelo a zamračil se, když uviděl, že mám blůzu vpředu úplně mokrou.

„Omlouvám se.“

„To neřeš.“

Pustil mě. Nohy pode mnou podklesly, zesláblé tím, jak náhle nemusely podpírat i jeho.

Intimní atmosféra zmizela, místo ní mě jako přívalová vlna smetly rozpaky. Skoro jsem cítila, jak se přede mnou jeho zdi zas uzavírají. Moje byly mnohem pomalejší, slabší, k čertu s nimi. Někomu se nějak podařilo vyměnit titan v mých zdech za hliník a zůstala jsem obnažená, odhalená. Byla to jeho chyba. Na okamžik sestoupil z piedestalu, na který sám sebe dosadil. Nic teď nepředstíral, ukázal mi, čeho se bojí, a já mu v odpověď šeptala nějaké uklidňující bláboly. Upřímně jsem si už ani nepamatovala, co jsem mu říkala. Přemýšlela jsem, jestli se přede mnou znovu uzavře.

Navíc jsme si tak, jak jsme stáli, byli neobvykle blízko. Dělily nás pouhé centimetry. Jimmy mi věnoval krátký rozpačitý pohled, kterým tu skutečnost zdůraznil, snad pro případ, že si toho sama nejsem vědoma. Bylo patrné, že toho lituje. Vždyť tu brečel před najatou výpomocí, proboha.

„Donesu ti oblečení,“ vyhrkla jsem první použitelný nápad, který mi přišel na mysl.

Otupěle jsem přešla pokoj. Hlavou mi vířily všemožné myšlenky a pocity, všechno rozmazané v jedné velké skvrně. Potřebovala jsem si promluvit s mámou. Pokud mi bylo známo, v rodině se žádné srdeční choroby nevyskytovaly. Strýčka Johna nám vzala leukémie. Babička zemřela, protože kouřila krabičku denně. Mám pocit, že pratetička Valerie chytila do plic divnou plísňovou infekci, ale na to bych boty nevsadila. Máma to ale bude vědět. Ať moje srdce dělalo cokoli, dobré to nebylo. Bylo mi teprve pětadvacet, dost málo na to, abych zemřela. I když je to asi ideální věk, aby se u člověka spustila hypochondrie.

V jeho monstrózně velké ložnici jsem ze zabudované skříně vytáhla košili a kravatu. Můj vlastní pokoj na opačném konci apartmá nebyl špatný. Vedle tohohle pokoje ale bledl i celý Ritz. Prostěradla, přikrývky a polštáře byly rozházené po obrovské posteli. Ne po noci plné šílené postelové gymnastiky, protože co jsem zatím pochytila, tenhle muž buď žádné sexuální touhy neměl, nebo abstinoval, nebo obojí. Spíš bych hádala, že se mu špatně spalo. Úplně jsem ho tu viděla, jak se převaluje a vrtí, velké silné tělo se zmítá na rozložité mohutné posteli. Sám jen se svými vzpomínkami. A já byla v pokoji naproti, také sama a ani mně se dobře nespalo. O některých nocích mozek nedokázal sklapnout nebo se vypnout, a noc na dnešek byla právě jednou z nich.

Stála jsem tam úplně zkoprnělá a zírala na zmuchlaná prostěradla a přikrývky.

Moje srdce znovu udělalo něco divného. Něco naprosto nepochopitelného. To, co se mi navíc dělo mezi nohama, bylo lepší ignorovat. Moje pracovní smlouva mi určitě zakazovala jakoukoli vlhkost mezi stehny, zvlášť pokud za ni mohl jistý James Dylan Ferris.

„Ahoj,“ ozval se vedle mě jeho hlas a naprosto mě vyděsil.

„Ahoj.“ Zaváhala jsem, znovu se mi kdovíproč nedostávalo dechu. Možná bych si měla nechat u doktora zkontrolovat plíce. „Měl by ses rychle opláchnout. Pojď.“

Následoval mě jako poslušné děcko. Světla v koupelně mi po tom emočním víru připadala mnohem jasnější, skoro mě oslňovala. Dobře, co dál? Skříňka přetékala lahvičkami a tubami. Můj otupělý mozek ale pořád netušil, co s nimi má dělat.

„Musíme si pospíšit,“ zašeptala jsem spíš sama pro sebe.

Položila jsem jeho košili a kravatu na skříňku, vzala žínku a namočila ji. Kdybych se už předtím nenamalovala, teď bych si obličej opláchla studenou vodou, abych ze sebe setřásla tenhle podivný pocit. Jimmy mezitím zíral do prázdna, mysl se mu znovu zatoulala kdovíkam. Když jsem žínku zvedla, nijak nereagoval. Kašlu na to, na tohle jsme neměli čas. Udělám to sama. Studená vlhká žínka přistála na jeho kůži a on sebou trhl a prudce se nadechl.

„Drž,“ okřikla jsem ho. Potřebovala jsem se soustředit, tohle bylo poprvé, kdy jsem někoho omývala žínkou. V podstatě jsem ho tím kouskem mokrého hadříku třela jako šílená. Mám pocit, že jsem mu v tom zápalu vydrhla kůži i za ušima.

„Kristepane,“ vydechl, snažil se mi vytrhnout a uniknout mi.

„Ani se nehni.“

Další přišel na řadu jeho krk, pak i ramena. Znovu jsem namočila žínku a otřela mu s ní rychle i hruď, abych byla co nejdřív hotová. Bylo lepší, když jsem nad svým úkolem moc nepřemýšlela a viděla v něm jenom Jimmyho, svého šéfa. Dobré bylo, že tělo pod mýma rukama bylo tvrdé jako kámen, ani zdaleka nepřipomínalo skutečnou bytost navzdory husí kůži, která ho celého pokrývala. Na tělesných touhách nesešlo, když byla ohrožena moje práce. Zblázněné hormony a emoce musely být odsunuty na vedlejší kolej. Dokážu to.

„Dobře, teď košili.“ Zvedla jsem těžkou bavlněnou látku a nastavila mu ji. Paže provlékl rukávy, hebká kůže se mi otřela o prsty a vyslala mravenčivý výboj až do mých paží. Rychle jsem mu pozapínala knoflíky. „Potřebujeme manžetové knoflíčky. A nevím, jak se váže kravata.“

„To udělám.“

„Dobře.“ Podala jsem mu úzký proužek černého hedvábí. Zatím dobrý, jenom jsem potřebovala trochu vzduchu. Čím chladnější, tím lepší.

Jimmy mě obešel a vrátil se do ložnice. Z komody sebral stříbrné manžetové knoflíčky a nasadil je na rukávy košile. I když jak ho znám, určitě budou z platiny. Zpod okraje rukávů mu vykukovala tetování, stejně jako nad límečkem na krku. Nikdo by v něm nehádal cokoli jiného než rockera, kterým byl. Nebyl předurčen, aby zapadl do davu. Na to byl ten muž až moc pohledný.

„Potřebuješ ještě něco?“ zeptala jsem se a následovala ho jako ztracené štěně. Prsty na nohou jsem měla ztuhlé, přestože mi paže zplihle visely podél boků. Nehodlala jsem dovolit, aby poznal, jak na mě působí.

„Ne.“ V nohách postele už na něj čekaly ponožky a boty. Posadil se a dal se do práce. Přes opěradlo židle viselo jeho sako, přes něj byl složený dlouhý černý vlněný kabát. Měli jsme všechno.

„Máš svůj proslov?“ zeptala jsem se.

Zamračil se. „Jo. V kapse.“

„Skvělé. Tak si jenom dojdu pro kabelku a sako.“

Trhl bradou a přejel mě pohledem. „Mimochodem, sluší ti to.“

„Děkuju.“

„Jenom říkám, jak to je. Vypadáš dobře.“ Odvrátil se.

Já jsem se naopak nedokázala ani pohnout. Nejdřív mě tím komplimentem zarazil, ale pak mě napadlo, že nechat ho tu samotného není dobrý nápad. Nesedělo mi to. Co když to na něj zas přijde, a já tu nebudu, abych ho uklidnila? Bylo hodně důležité, aby zůstal střízlivý, nemohla jsem nic riskovat.

Se rty pevně stisknutými upřeně pozoroval pomalu schnoucí skvrnu na mé halence. „Určitě o tom nikomu nepovíš?“

„Ne, nepovím.“

Vydechl a uvolnil se. „Dobře…“

Přikývla jsem a pousmála se.

„Hele, Leno?“

„Hm?“

Odvrátil se. „Nic tu není. Ani prášky, ani chlast. Nic jsem nekoupil. Klidně mi můžeš otestovat sliny, jestli chceš, můžeš to tu klidně prohledat…“

„Ne, já vím,“ ujistila jsem ho zmateně. „Kdyby tu něco bylo, nechtěl bys, abych ti pro něco došla, a teď bychom vedli úplně jinou debatu. Buď to, nebo bys byl na cestě zpátky na odvykačku a já bych byla bez práce.“

„Pravda.“

Chvíli jsme oba mlčeli. Založila jsem si paže, tvář napjatou.

„Můžeš mě tu klidně nechat samotnýho,“ ujistil mě. „To je dobrý, dojdi si pro věci. Ať už můžeme vypadnout.“

„Jasně!“ Samotnou mě překvapilo, když jsem se tiše a trochu rozpačitě zasmála. Kruci. Úplně jsem zapomněla. „Ano, dobře. Dojdu si pro věci.“

„Fajn.“ Prohrábl si vlasy tak, jako to dělával desetkrát za den od chvíle, kdy jsem pro něj začala pracovat. Nebylo to nic nového. Srdce se mi ale okamžitě znovu sevřelo.

Ne. NE.

Přece mi to nemohl působit on. Tomu jsem odmítala věřit.

„Tak jdeš?“ Hodil po mně otráveným pohledem. Díkybohu za to. Nedokážu ani vypovědět, jak se mi při tom jeho podrážděném tónu ulevilo. Už to mezi námi bylo zas jako dřív.

„Ano, Jimmy, jdu.“

„Teď?“

„Ano, teď hned.“ Vyšla jsem ven a zabouchla za sebou dveře.

Nic jsem k Jimmymu Ferrisovi necítila. To byla směšná představa. Byl to bývalý feťák. A přestože jsem ho obdivovala a respektovala za to, jakým směrem se rozhodl dál ubírat a vybojovat si svou bitvu, nepotřebovala jsem se zaplést s někým, kdo byl sotva půl roku na suchu. Navíc nebyl Jimmy po drtivou většinu doby nijak příjemný chlap. Obvykle se o nikoho jiného nezajímal a všichni ostatní na celé téhle planetě mu byli ukradení.

Nejhorší na tom však bylo, že ten muž byl můj šéf.

Nic jsem k němu necítila. Nemohla jsem. Ne, ani náhodou. Kdysi jsem se zakoukávala do nevhodných mužů, do mužů bez budoucnosti, nebo přímo do pitomých kriminálníků, ale s tím jsem skoncovala. Zvláště co se týče těch nevhodných kreténů. Nebylo možné, abych k němu něco cítila. Vždyť jsem přece dospěla, ne?

Opřela jsem se o nejbližší zeď. „K čertu.“

Zhluboka jsem se nadechla a soustředila se na nadcházející pohřeb.

Zlepší se to.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog

1. kapitola