Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Dokud nás smrt nerozdělí

Vydání první

Copyright © 2016 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2035. publikaci

Přeloženo z anglického originálu ´Til Death Do Us Part vydaného nakladatelstvím Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York, v roce 2016

Český překlad © 2016 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2016 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2016 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0434-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0435-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2016

Amanda Quick

Dokud nás smrt nerozdělí

Pro Franka, vždy a navždy

Milé čtenářky,

název knížky mluví za vše: ve světě Amandy Quickové se změnila spousta věcí. Zpočátku jsem neměla v plánu pustit se do tohohle typu napínavějších románů s gotickými prvky a ženami v ohrožení. Jednoho dne jsem si prostě sedla, otevřela dveře představivosti a už to na mě čekalo – temný příběh plný posedlosti, smutku, vraždy a rodinných tajemství. Lidé z viktoriánské doby uměli hodně dobře skrývat rodinná tajemství. Je vzrušující objevovat nový svět plný mlhy a plynových lamp, je to vážně úchvatné. Doufám, že si tu cestu se mnou užijete také.

Vaše

Amanda

1

„Musím se jí zbavit, Birchi.“ Nestor Kettering sáhl po lahvi koňaku a naplnil si sklenku. „Už se na tu svoji ženu nemůžu ani podívat. Nedovedeš si představit, jaké to je, bydlet s ní v jednom domě.“

Dolan Birch se zavrtěl v křesle a natáhl si nohy ke krbu. „Nejsi první chlap, co se oženil pro peníze a zjistil, že ho manželka neuspokojuje. Většina mužů v tvé situaci najde způsob, jak s ženami aspoň nějak vyjít. Ve společnosti není nic neobvyklého, když páry žijí odděleně.“

Nestor zíral do ohně. Dolan ho po dalším večeru hraní karet v jejich klubu pozval na pozdní sklenku koňaku. Teď tedy seděli v malé, ale příjemné knihovně v Dolanově městském domě. Cokoliv, jen aby se nemusel vracet do čísla pět na Lark Street, pomyslel si Nestor.

Zvažovali, že se ještě zastaví v nevěstinci, ale Nestorovi se do toho moc nechtělo. Pravda byla, že bordely nesnášel. Bál se, aby se od těch ženštin něčím nenakazil. Navíc nebylo žádným tajemstvím, že prostitutky často okrádaly své klienty o hodinky, spony na kravaty a o peníze.

Dával přednost váženým pannám, ideálně bez blízkých rodinných kontaktů. To poslední, co potřeboval, byl rozzlobený otec nebo třeba bratr. Milenky si vybíral ze skupinky londýnských starých panen – byly to nevinné, dobře vychované ženy, jež byly vděčné za to, když si jich nějaký gentleman všiml.

Díky Dolanu Birchovi měl v posledním roce přístup k neustálému proudu mladých, atraktivních guvernantek, které jeho kritéria splňovaly. Když ženu dobyl, ztratil o ni zájem, ale v tom problém nebyl. Daly se snadno odhodit. Nikoho nezajímalo, co se s nimi stane.

Dolanův městský dům není ani zdaleka tak velký jako jeho vlastní sídlo, pomyslel si Nestor, ale je mnohem pohodlnější, protože v něm není žádná manželka. Dolan zdědil dům po smrti své ženy, bohaté vdovy. Ta ženská zemřela ve spánku krátce po svatbě – a chviličku poté, co změnila svoji poslední vůli a odkázala svému novému manželovi dům a pěkné jmění.

Někteří muži mají prostě štěstí, dumal Nestor.

„Nevím, jak dlouho ještě Anninu přítomnost snesu,“ prohlásil. Upil trochu koňaku a sklonil skleničku. „Přísahám, že se potuluje po domě jako nějaký vybledlý duch. Dokonce i na duchy věří, víš. Minimálně jednou týdně chodí na nějaké seance, pravidelně jako hodinky. Každý měsíc nebo tak hledá nové médium.“

„Koho se snaží kontaktovat?“

„Svého otce.“ Nestor se ušklíbl. „Toho ničemu, který mě dostal podmínkami ve své vůli.“

„Proč ho chce kontaktovat?“

„Nemám tušení a je mi to zatraceně jedno.“ Nestor postavil skleničku s koňakem prudce na stůl. „Kdysi jsem si myslel, že to všechno bude jednoduché. Krásná nevěsta a ještě k tomu bohatá.“

Dolan pozoroval plameny. „Vždycky je v tom nějaký háček.“

„To už jsem taky zjistil.“

„Tvoje žena je docela pěkná. Většina mužů by ti řekla, že máš velké štěstí, když máš takovou ženu v posteli.“

„Haha. Anna v posteli až neuvěřitelně připomíná mrtvolu. Je studená jako samo peklo. Od líbánek jsem s ní nebyl.“

„Cudné panny jsou často studené. Člověk je musí svést.“

Nestor si odfrkl. „Když jsem si Annu vzal, žádná panna nebyla. To byl nejspíš další důvod, proč ji chtěl její otec tak rychle provdat.“

Dolan odložil sklenku a opřel se lokty o opěrátka křesla. Spojil špičky prstů. „Jedno staré rčení říká, že když se oženíš pro peníze, budeš si muset každou penci tvrdě zasloužit.“

„Nemůžu před ní utéct. Pokud umře, peníze připadnou nějakým vzdáleným příbuzným v Kanadě, a věř mi, ti se na to dědictví určitě celí třesou.“

„Někdo na tvém místě by ji zavřel do blázince,“ uvažoval Dolan. „Kdyby ji prohlásili za nepříčetnou, nemohla by se svými penězi disponovat.“

Nestor zasténal. „Její otec vzal, bohužel, do úvahy i tuhle možnost. Když ji nechám někam zavřít, výsledek bude stejný, jako kdyby umřela – peníze půjdou do Kanady.“

„Uvažoval jsi o tom, že bys pronajal nebo koupil nějaký dům na venkově a poslal ji tam?“

„Samozřejmě,“ potvrdil Nestor. „Problém je v tom, že mě neposlouchá a já nemám žádnou moc, jak ji k tomu donutit. Tvrdí, že na venkově žít nechce.“

„Ale do společnosti přece nechodí.“

„Ne, jenže většina médií se nachází právě v Londýně.“

„Možná by změnila názor, kdybys jí dal pořádný výprask.“

Nestor zavrčel. „O tom pochybuju.“ Sevřel jednu ruku do pěsti. „Jak jsem ti říkal, svoje dědictví si spravuje sama. Jestli mě opustí, vezme si ho s sebou. Zatraceně, z tohohle není cesty ven.“

Dolan dlouho nic neříkal.

„Možná že je,“ řekl nakonec.

Nestor ztuhl. „Máš nějaký nápad?“

„Ano, ale bude to něco stát.“

„Peníze nejsou problém,“ prohlásil Nestor.

Dolan se napil koňaku a sklonil skleničku. „Čirou náhodou nejde o peníze, které bych výměnou za svoje služby požadoval.“

Nestor se zachvěl. „Co tedy chceš?“

„Jak víš, jsem obchodník. Rád bych rozšířil jeden ze svých podniků a ty máš skvělou možnost mi pomoct.“

„Nedovedu si představit jak,“ namítl Nestor. „Na podnikání nemám hlavu.“

„Já naštěstí ano, takže o tvoje dovednosti mi nejde. Spíš bych využil jiný tvůj talent.“

„Jaký jiný talent?“

„Máš dar šarmu a svádění,“ vysvětlil Dolan. „Tvoje dovednosti v téhle oblasti jsou značně obdivuhodné.“

Nestor mávl rukou. Byla to pravda. Skutečně měl talent na svádění.

„Co ode mě chceš?“ zeptal se.

Dolan mu to vysvětlil.

Nestor se uvolnil. Usmál se.

„To by neměl být problém,“ ujistil ho. „To je všechno, co chceš výměnou za to, že Anna zmizí z mého života?“

„Ano. Jestli se ti to podaří, budu považovat tvoji platbu za vyřízenou.“

„Pak máme dohodu,“ prohlásil Nestor.

Poprvé od svatební noci ucítil jiskřičku naděje.

2

Patřila mu.

Byl zavřený v kleci velikosti a tvaru rakve. Temné vzrušení mu vířilo v krvi jako silná, omamná droga.

Až přijde čas, vysvobodí tu ženu a očistí se její krví. Dnes v noci však správná chvíle nenastane. Rituál musí proběhnout správně. Ta žena musí pochopit a uznat obrovskou chybu, kterou učinila. A neexistuje lepší učitel než strach.

Choulil se ve skryté zdviži a naslouchal, jak někdo chodí po ložnici na druhé straně zdi. V obložení byla úzká škvírka. Zaplavilo ho vzrušení, když tu ženu zahlédl. Seděla u toaletního stolku a upravovala si sponky v tmavě hnědých vlasech. Jako by věděla, že ji sleduje, a záměrně ho popichovala.

Nevypadala špatně, ale už ji zahlédl na ulici a její vzhled ho nijak zvlášť nezaujal. Byla trochu moc vysoká a ve tváři měla vepsanou svou energickou povahu. Byla nebezpečná. Rozpoznal to v jejích pronikavých očích.

Není divu, že ho poslali, aby ji očistil. Zachrání ji před ní samou – a přitom zachrání i sebe.

Nebude první ženou, kterou spasí. Možná že tentokrát bude konečně očištěn.

Výtah byl zasazený v tlusté zdi starého sídla, aby se mohla postarší, churavá dáma přesunovat z jednoho patra do druhého. Ta žena však před několika lety zemřela a velký dům odkázala své vnučce a vnukovi. Dozvěděl se, že ani jeden z nich to zařízení nepoužívá. Chápal proč, když byl v té kleci zavřený snad celou věčnost. Vzduch byl zatuchlý a uvnitř skoro absolutní tma jako v hrobě. Skoro.

Mohl do výtahu vstoupit, kdykoliv chtěl. Byl řízen řadou lan a kladek, které mohl ovládat buď z vnitřku, nebo z vnějšku zařízení. Věděl, jak funguje, protože si promluvil s jedním z mnoha obchodníků, kteří přicházeli do domu ve dnech, kdy žena pořádala ty své odporné večírky, jimž s nadšením říkala soaré. Ve skutečnosti spočíval jediný rozdíl mezi jejím podnikem a nevěstincem ve zdánlivé spořádanosti, již svým společenským událostem dokázala vtisknout.

Ten obchodník ho informoval o užitečnosti výtahu při přepravování těžkých věcí mezi podlažími. Také se zmínil o tom, že ta žena ho nikdy nevyužívala. Očividně se bála, že by uvízla v kabině.

Žena vstala od toaletního stolku a přesunula se pryč z dohledu. Za okamžik zaslechl tlumené zvuky, jak se dveře ložnice otevírají a zavírají.

A pak ticho.

Odsunul dveře kabiny a otevřel dřevěný panel. Nástěnný svícen vydával jen tlumené světlo, ale rozeznal postel, toaletní stolek a šatník.

Vyšel z výtahu. Zaplavila ho opojná radost, kterou v takových okamžicích vždycky prožíval. S každým dalším krokem rituálu se blížil k dosažení vlastního očištění.

Pár drahocenných vteřin uvažoval, kde by měl zanechat svůj dárek. Postel, nebo toaletní stolek?

Postel, rozhodl. Je mnohem intimnější.

Přešel místnost, aniž by se staral o tiché dunění kroků. Začali přijíždět hosté. Na dlouhé příjezdové cestě vedoucí k hlavním dveřím Cranleigh Hallu bylo živo. Rachocení kol kočárů a klapání podkov vytvářely spoustu hluku.

Když došel k posteli, vyndal z kapsy svrchníku sametový váček a obálku s černým rámečkem. Otevřel váček a vyndal prsten s gagátem a křišťálem. Na elegantním kameni byl vyřezán pozlacený obrázek lebky. Na černém boku byly zlatem napsané iniciály té ženy: C. L. Až přijde čas, přibude v malém medailonku pod kamenem s lebkou kousek jejích vlasů. Přidá si ho do své sbírky.

Chvíli prsten obdivoval a pak ho vrátil do váčku. Dárek umístil na polštář, kde ho nebude moct minout.

Spokojeně chvíli stál a užíval si intenzivní intimitu toho zážitku. Nacházel se na jejím nejosobnějším místě, v pokoji, kde spala – v pokoji, kde věřila, že je sama. V pokoji, kde se bezpochyby cítila v bezpečí.

Pocit bezpečí bude brzy zničen. Patří mu. Jenom to neví, zatím.

Vykročil zpátky ke schovanému výtahu, ale zastavil se, když uviděl zarámovanou fotografii na zdi. Zobrazovala tu ženu, jak vypadala před nějakými deseti lety, šestnáctiletou či sedmnáctiletou dívku. Stála na kraji dospělosti, stále nevinná a nevědomá, ale v očích už měla něco znepokojivého.

Na obrázku byl také její bratr. Zdálo se, že je mu tak deset let. Dva dospělí na snímku byli bezpochyby rodiče dětí. Chlapec se trochu podobal tomu muži.

Sundal obrázek z háčku a pospíšil si do výtahu. Vešel dovnitř, zavřel panel a pak i dveře kabiny. Obklopila ho temnota stejně hluboká jako gagátový kámen na prstenu. Neodvažoval se rozsvítit svíčku.

Zašmátral po lanech a úlevně si vydechl, když začala pracovat. Sjel s výtahem do přízemí.

Když vyšel ven, ocitl se v malém předpokoji za zadním schodištěm. Nikdo tu nebyl. Postarší hospodyně a její stejně vetchý manžel, majordom, měli plné ruce práce se společenskou událostí v knihovně.

Za starých dob, když v sídle bydlela velká rodina a tucet či víc služebníků, by bylo skoro nemožné chodit sem a tam bez povšimnutí. Teď tu ale žila jenom ta žena, její bratr a stará hospodyně s majordomem.

Prošel vchodem pro služebnictvo a neviděn vklouzl do zahrad. Brána byla stále odemčená, přesně jak ji nechal.

Za pár minut splynul s mlhou. V ruce v rukavici pevně držel zarámovanou fotografii. Tíha nože v pouzdru pod pláštěm ho uklidňovala.

Rituál byl téměř hotov.

Ta žena se znepokojivýma očima brzy pochopí, že mu patří. Bylo jejím osudem, aby ho očistila. Byl si tím naprosto jistý. Spojení mezi nimi bylo pouto, jež mohla rozbít pouze smrt.

3

„To nemůžete myslet vážně,“ prohlásil Nestor Kettering s chladnou arogancí muže, který je zvyklý dostat všechno, co chce. „Vím, že hluboko v srdci mě pořád milujete. Nemůžete zapomenout na vášeň, kterou jsme k sobě cítili. Tak silné city nezmizí jen tak.“

Calista ho pozorovala zpoza barikády svého mahagonového stolu. Vířila v ní směsice vzteku a neschopnosti uvěřit. „V tom se mýlíte. To, co jsem k vám cítila, jste zničil více než před rokem, když jste ukončil náš vztah.“

„Musel jsem ho ukončit, když jsem zjistil, že jste mě podvedla.“

„Nikdy jsem vám nelhala, Nestore. To vy jste věřil, že jsem bohatá dědička. Když jsem vás z toho omylu vyvedla, okamžitě jste zmizel.“

„Vzbudila jste ve mně dojem, že jste dobře zajištěná.“ Nestor máchl rukou po velkém domě a zahradách, jež ho obklopovaly. „Nejenže jste mě podvedla, ale dál podvádíte všechny členy vážené společnosti a svoje klienty. Pravda je, že jste obchodnice, Calisto. To nemůžete popřít.“

„Já to nepopírám. Stejně jako vy nemůžete popřít, že jste teď ženatý. Našel jste svoji dědičku. Jděte domů za ní. Nemám nejmenší zájem stát se vaší milenkou.“

Byla chyba, když souhlasila, že si s Nestorem promluví v soukromí, pomyslela si. Před třemi týdny jí poslal květiny a zprávu, že by se s ní chtěl setkat. Překvapilo ji to, protože o něm neslyšela skoro rok. Okamžitě paní Sykesové nařídila, aby se kytice zbavila. Ani na okamžik neuvažovala, že by ten dárek přijala.

Druhé květiny dorazily o pár dnů později. Znovu řekla hospodyni, aby je vyhodila do smetí.

Nečekala, že se Nestor objeví u jejích dveří, protože ho v tom nijak nepovzbuzovala. Teď byl z něho bohatý muž. Jestli chtěl milenku, najde jich v Londýně dostatek.

Když před chvilkou bez ohlášení přijel, pan Sykes ho považoval za potenciálního klienta. Nebyla to tak úplně jeho chyba, uvažovala Calista. Nestor uměl lidi přesvědčit, aby věřili tomu, čemu chtěl, aby věřili.

Byl to neuvěřitelně pohledný muž s elegantně řezaným profilem, stříbřitě světlými vlasy a očima tak teplýma a modrýma jako letní obloha. Když se usmál, člověk od něho nedokázal odtrhnout pohled. Nebyl to však jeho vzhled, co ho činilo tak nebezpečným – byl to jeho dar šarmu a klamu.

Samozřejmě, pomyslela si Calista, je tak trochu kouzelník, který se specializuje na lámání srdcí a ničení snů ostatních lidí.

U kouzelníků však bylo jedno jisté. Jakmile člověk poznal tajemství jejich triků, už jim na jejich představení nikdy znovu neskočil. Když teď Nestora po více než roce znovu viděla, mohla jen v duchu děkovat, že o vlásek unikla. Když si jen představí, jak kdysi uvažovala, že by se za něj provdala.

Teď musela najít způsob, jak se ho zbavit. Za pár minut měl dorazit opravdový potenciální klient. Nechtěla, aby Trent Hastings zaslechl hádku, která se odehrávala v její pracovně. Z dobrých zdrojů věděla, že spisovatel je samotář, jehož by mohla taková scéna odradit a zahnat na útěk.

Jakmile Nestor zjistil, že na ni nemůže hodit vinu za jejich rozchod, zkusil jinou taktiku.

„Opustit vás byla ta nejtěžší věc, co jsem musel kdy udělat, Calisto.“ Prohrábl si rukou vlasy a začal po pracovně rázovat elegantními, kočičími kroky. „Musíte pochopit moji situaci. Musel jsem se oženit pro peníze kvůli své rodině. Určitě chápete, že jsem neměl na výběr.“

Kdysi dávno považovala Nestorova dramatická gesta a jeho prchlivost za důkazy romantické duše. Věřila mu, že je to muž silných vášní, muž, který s ní chce sdílet pravé metafyzické a intelektuální pouto. Dnes však bylo jasné, že to, co kdysi mylně považovala za vášeň a silné city, bylo jen povrchní melodrama. V divadle se dali najít lepší herci.

Co na něm kdy viděla? podivovala se – kromě toho pronikavého pohledu a poetického vzhledu, samozřejmě.

„Chápu situaci, v níž jste se ocitl,“ pronesla. Pohlédla na hodiny a zjistila, že klient přijde za méně než pět minut. Bylo na čase se Nestora zbavit. „Rozumím moc dobře tomu, proč jste si mě chtěl vzít. Měl jste dojem, že babička zanechala mně a mému bratrovi nějaké peníze. Když jste zjistil, že jsme zdědili jenom tohle obrovské sídlo, neodešel jste ode mě – přímo jste utekl.“

Nestor se zastavil u okna, spojil ruce za zády a naklonil hlavu. „Musíte připustit, že tenhle obrovský dům vzbuzuje dojem bohatství.“

„Ten dojem se mi v mém podnikání hodí,“ odsekla stroze.

Potřásl hlavou. „Neříkejte mi, že jste na mě za poslední rok ani jednou nemyslela. Já o vás snil každou noc.“

„Nemyslím na vás často, Nestore, ale když ano, tak děkuju za to, že jste náš vztah ukončil. Bojím se pomyslet, jak by vypadal můj život, kdybychom se vzali.“

Otočil se na ni s lítostivým výrazem.

„Možná jste spokojená se svým staropanenstvím, ale já se oženil s chladnokrevnou mrchou, která si myslí, že je zábavné začínat si s mými přáteli,“ prohlásil.

„Nejspíš se domnívá, že si začínáte s jejími přítelkyněmi.“

Nestor si dlouze, zmučeně povzdechl. „Nepopírám, že jsem občas hledal útěchu tam, kde jsem ji mohl najít. Jsem osamělý, Calisto. Vzpomínám si, jak jsme se spolu smáli a vyměňovali si dojmy z knížek a obrazů a poezie. Jediné intelektuální činnosti, kterým se moje žena věnuje, jsou zřejmě nakupování a seance.“

„Protože má na obojí zřejmě dostatek peněz, nechápu, v čem je problém.“

„Vydržel jsem v tom pekelném manželství skoro rok,“ ucedil Nestor zpoza zaťatých zubů. „Alespoň mě ušetřete svého sarkasmu.“

Vstala. „Tohle setkání je u konce. Zřejmě máte mylný dojem, že bych chtěla pokračovat v našem vztahu. Tak to však není. Uběhl už rok od doby, co jste přede mnou odhalil svou pravou povahu, a když ji teď znám, už s vámi nechci mít nic společného.“

„Tomu nevěřím.“ Zastavil se před stolem a položil ruce na nablýskaný povrch. „Bojíte se mi opět věřit. Tomu rozumím. Ale moc dobře si vzpomínám na vašeho vášnivého ducha.“

„To, co jsem kdysi cítila, se už dávno rozplynulo, Nestore.“

„Ten sálající plamen nemůže nic uhasit. My dva nejsme jako ostatní lidé. Dokážeme ocenit zákony metafyziky. Víme, co to znamená opravdový sňatek duší. Nepotřebujeme nějaké legální příkrasy. Jsme souzeni k tomu, být spolu, dokud nás smrt nerozdělí.“

„Vzhledem k současným okolnostem bych byla radši, kdybyste mi tu necitoval věty ze svatebních slibů. Ztrácíte čas, Nestore.“

„Musíte mi dát šanci. Dlužíte mi to.“

„Nic vám nedlužím,“ prohlásila. „Musím trvat na tom, abyste odešel. Za pár minut mám schůzku.“

„Neříkejte mi, že už ke mně nic necítíte. Odmítám tomu uvěřit. Vy a já jsme měli to štěstí, abychom poznali vzácný typ lásky, která nás znovu vynese do vyšších úrovní na křídlech vášně. Slibuju, že ve vás znovu probudím city, které jste ke mně kdysi chovala.“

„Promiňte. To už není možné.“

Už docela dlouho vedla seznamovací agenturu, a jestli se něco naučila, pak to, že přátelství – ne vášeň – zajišťuje jediný pevný základ dlouhotrvajícího vztahu. Svým klientům slibovala jen to, že budou mít příležitost seznámit se s podobně smýšlejícími lidmi a možná si tak získají přátele. Pokud některé z těch vztahů přerostly v manželství, bylo to jen dobře. Její agentura však neposkytovala žádné záruky. A její klientela, což byli staré panny a muži jistého věku, kteří zůstali na světě sami, obvykle vnímali věci stejně jako ona.

I když to Nestorovi nehodlala prozradit, pravda byla, že nyní, ve svém staropanenství, jehož se kdysi obávala, vážně pochybovala o hodnotě manželství, přinejmenším pro ženy. Podle jejího názoru hrály karty vždycky ve prospěch mužů.

Zákon o majetku provdaných žen, jenž byl přijat před několika lety, právům manželek značně pomohl – nyní mohly po svatbě vlastnit a spravovat majetek pod svým skutečným jménem. Jenomže vzhledem k tomu, jak těžké bylo získat úctyhodné zaměstnání a doopravdy nabýt nějaký majetek, zákon ve skutečnosti většině žen moc nepomohl, především těm, jež se ocitly ve špatném manželství. Domoct se rozvodu bylo stále obtížné a drahé. Žena se pak často ocitla na ulici bez jakýchkoliv prostředků.

O institutu manželství už neměla žádné romantické iluze. Pochopit tuhle lekci ji naučil Nestor. A kvůli tomu mu nemůže odpustit.

Klapání kopyt a vrčení kol kočáru upoutaly její pozornost ke scéně za oknem pracovny. Po ulici se blížila drožka. Bezpochyby její další schůzka. Opravdu se musí Nestora zbavit.

Kočár zastavil před hlavními schody do Cranleigh Hallu. Vystoupil z něj muž v dlouhém šedém kabátu. Vysoký límec měl vyhrnutý do tváře, takže mu částečně zakrýval profil. Klobouk stažený nízko přes oči schovával zbytek rysů. V jedné ruce v kožené rukavici měl elegantní vycházkovou hůl s kroucenou rukojetí, ale při chůzi do schodů k hlavním dveřím ji nepoužíval. Kráčel dlouhými, rozhodnými kroky. Velice odhodlaný muž, usoudila.

Už se nemohla dočkat. Tohle je tedy Trent Hastings.

Nevěděla, co čekala, ale tohle zašeptání vzrušení rozhodně ne. Přijel sem pracovně, připomněla si.

Snažila se prohlédnout si ho pozorněji, ale už jí zmizel z dohledu na vrcholku schodiště.

„Posloucháte mě, Calisto?“ zeptal se Nestor. Z hlasu mu vyzařovaly vztek a netrpělivost.

„Hmm? Ne, vlastně vás neposlouchám. Mohl byste mi prokázat laskavost a odejít. Dnes mám spoustu práce.“

„Zatraceně.“ Nestor očividně zuřil. „Nepřišel jsem se stát jedním z vašich klientů. Jsem tu, protože bez vás nemůžu žít.“

„Vypadá to, že se vám beze mě dařilo docela dobře. A já nemám chuť stát se vaší milenkou.“

„Teď už mám peníze. Postarám se o vás. Budou z nás milenci.“

„Promiňte, momentálně mám na práci něco jiného. Vy mě nemilujete. Nikdy jste mě nemiloval. Myslím, že jediná osoba, kterou jste schopný milovat, jste vy sám. Přiznejte to, přišel jste, protože jste se začal v manželství nudit.“

„To máte zatracenou pravdu, nudím se.“

„To je ovšem váš problém, ne můj. Jděte pryč, Nestore. Hned.“

„K čertu, jste příliš stará, než abyste si hrála na pitomou, naivní pannu,“ sykl. „Kolik je vám teď? Dvacet sedm? Určitě si ty svoje klienty vodíte i do postele.“

Poprvé ztratila trpělivost.

„Jak se opovažujete tvrdit něco takového?“

„Jenom jsem vyjádřil to, co je očividné,“ vyštěkl Nestor. Ušklíbl se, potěšený, že ji rozčílil. „Nemusíte to svoje podnikání halit do nějaké úctyhodné roušky. Seznamovací agentura, no jistě,“ odfrkl si. „Musím se obdivovat vaší vynalézavosti. Dokázala jste, že jste úžasná podnikatelka, Calisto. Nic si tu však nenalhávejme. Nejste nic víc než jen bordelmamá v prvotřídním nevěstinci.“

Ucítila příval vzteku a šepot paniky. Při řízení svého podniku byla velice opatrná. Klienty brala jen na osobní doporučení. Její bratr Andrew vždy každého potenciálního klienta prověřil, než ho přijala. Soaré a čaje, jež pořádala, byly elegantní a vysoce úctyhodné.

Velice dobře si ovšem uvědomovala nebezpečí zlomyslných klepů. Nestor nebyl první muž, který usoudil, že její agentura poskytuje něco víc než jen slušné seznamovací služby.

„Vaše urážky nehodlám poslouchat.“ Natáhla se po stuze se zvonkem. „Okamžitě odejděte, nebo zavolám majordoma, aby vás vyvedl ven.“

„Toho vetchého staříka, který mi otevřel dveře? Ten sotva unese klobouk a rukavice hostů. Okamžitě by omdlel, kdybyste po něm žádala, aby se mě pokusil vyvést násilím.“

Nadzvedla sukně pár centimetrů nad kotníky, obešla stůl a přešla pracovnu.

Otevřela dveře. „Vypadněte odsud, nebo budu křičet.“

„Copak jste přišla o rozum?“

„Je to docela dobře možné. V poslední době mám ošklivě pocuchané nervy.“

To byla rozhodně pravda. Včera v noci našla další předmět na svém polštáři. Po tom objevu prohledali s Andrewem a panem Sykesem každou místnost ve všech patrech velkého domu a zkontrolovali zámky na oknech a dveřích. Moc toho pak nenaspala.

„Calisto, musíte mě vyslechnout,“ vybuchl Nestor.

„Ne,“ řekla. „Rozhodně nepotřebuju, aby se mě profesionální lovec věna snažil přesvědčit, že je do mě stále zamilovaný, potom co mě opustil, aby si vzal jinou ženu. Měla bych vám připomenout, že v tomhle domě nejsem sama. Moje hospodyně a majordom jsou možná postarší, ale ujišťuju vás, že jsou stále docela dobře schopní povolat konstábla, když to bude nutné. Ano, Nestore, budu křičet ze všech sil, jestli pak odejdete z mého domu.“

Když uviděla překvapený pohled na jeho tváři, došlo jí, že nejsou sami.

„Mohu vám nějak pomoct?“

Temný, mužný hlas přicházel odněkud za ní. Slova byla pronesena mrazivě zdvořilým tónem, jenž by se dal považovat za chladný nezájem, nebýt jako břitva ostrého nádechu jen kousíček pod povrchem.

Otočila se a uviděla na chodbě paní Sykesovou, oči vytřeštěné šokem. Hospodyni doprovázel muž, který před chvílí vystoupil z drožky.

Srdce jí pokleslo. Nejednalo se zrovna o slibný začátek toho, o čem doufala, že bude úspěšný obchodní vztah.

Na první dojem jí návštěvník až obdivuhodně připomínal individuum, které by člověk mohl potkat v tmavé uličce za bezměsíčné noci. Samozřejmě kromě toho, jak byl oblečen.

Nevypadal nebezpečně kvůli síti jizev na levé straně tváře a čelisti – šlo o něco v jeho očích. Byly překvapivou směsicí zelené a zlaté, plné nezlomné vůle.

Nestor konečně překvapeně zmlkl.

Křišťálovou atmosféru přerušila paní Sykesová, bezpochyby po dlouhých letech zkušeností.

„Slečno Langleyová, váš klient na desátou hodinu je zde,“ prohlásila. „Pan Hastings.“ Pak celý účinek pokazila, když ztlumila hlas do konspiračního šepotu. „Ten spisovatel, slečno.“

„Ano, samozřejmě.“ Calista se vzpamatovala a usmála se na Trenta svým nejlepším profesionálním úsměvem. „Vy musíte být bratr Eudory Hastingsové. Ráda vás poznávám, pane.“

„Omlouvám se za vyrušení,“ řekl Trent. Dál pozoroval Nestora s nestrannou zvědavostí, jež byla hrozivější než cokoliv, co by mohl říct. „Věřím, že jsem vám svým příjezdem nezpůsobil potíže.“

„Ani v nejmenším.“ Calista ustoupila a mávla rukou, aby ho pozvala do pracovny. „Pojďte dál. Pan Kettering je právě na odchodu. Je to tak, pane Ketteringu?“

Nestor po ní střelil rozzlobeným pohledem, ale všem bylo jasné, že je v pasti. Nicméně se vzpamatoval na zasazení posledního úderu.

„Vy jste ten Trent Hastings, autor detektivních románů o Cliveu Stoneovi?“ zeptal se klamně ležérním tónem.

„Správně,“ potvrdil Trent.

„Škoda těch jizev. Není divu, že musíte vyhledat služby seznamovací agentury. S takovou tváří je jistě obtížné seznámit se s váženými dámami.“

„Nestore.“ Calista zalapala zděšeně po dechu.

Paní Sykesová na Nestora konsternovaně zírala.

Nestor se na Calistu spokojeně usmál.

„Prosím, omluvte mě, Calisto,“ prohlásil. „Jsem velice zaměstnaný muž.“

Prošel kolem ní do chodby, kde se s dramatickou otočkou obrátil a zadíval se na Trenta.

„V Létajícím zpravodaji jsem četl nejnovější kapitolu vaší knížky, Hastingsi. Nezdá se, že by patřila k vašim nejlepším dílům, že? Zápletka je dost chabá. Už znám totožnost ničemy, a to jste teprve v půlce příběhu. Doufám, že zabijete Wilhelminu Prestonovou. Tu postavu nemůžu vystát.“

Nestor nečekal na odpověď. Prošel chodbou, jeho kroky se odrážely na dřevěné podlaze.

„Doprovodím ho ven,“ řekla paní Sykesová.

Pospíšila si za Nestorem.

Trent si velice pomalu sundal kožené rukavice a odhalil další jizvy na hřbetu levé ruky.

„Omlouvám se,“ hlesla Calista.

„Není třeba,“ ujistil ji Trent. „Už píšu několik let. Již dávno jsem zjistil, že všichni lidé rádi kritizují.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog

1

2

3