Obálka

Patitul

DAROVÁNÍ A JEHO PODOBY

V NOVÉM SOUKROMÉM PRÁVU

Titul

PRÁVNÍ MONOGRAFIE

Darování

a jeho podoby

v novém soukromém právu

DAVID ELISCHER

Vzor citace

Vzor citace: ELISCHER, D. Darování a jeho podoby v novém soukromém právu. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016, 240 s.

Tato publikace vznikla na základě podpory Programu rozvoje vědních oblastí na Univerzitě Karlově PRVOUK č. 5 – Soukromé právo XXI. století.

Lektorovali: prof. JUDr. Jan Dědič, VŠE

JUDr. Martin Šešina, emeritní notář

Právní stav publikace je k 31. 3. 2016.

© doc. JUDr. PhDr. David Elischer, Ph.D., 2016

ISBN 978-80-7552-298-6 (brož.)

ISBN 978-80-7552-299-3 (e-pub)

Obsah

O autorovi

Seznam použitých zkratek

Úvod

Kapitola 1: Geneze institutu

1.1 Římské právo

1.2 ABGB

1.3 Občanský zákoník 1950

1.4 Občanský zákoník 1964

Kapitola 2: Antropologie a sociologie daru. Kořeny evropské filantropie

Kapitola 3: Odlišení darování od podobných jednání

Kapitola 4: Darovací smlouva – pojem, vznik a podoby

4.1 Reálná darovací smlouva

4.2 Konsensuální darovací smlouva

Kapitola 5: Předmět darování

5.1 Darování veškerého dárcova majetku

5.2 Darování věci, kterou dárce nemá

Kapitola 6: Bezúplatnost

6.1 Smíšená darovací smlouva – částečné darování

Kapitola 7: Dobrovolnost

Kapitola 8: Strany a subjekty darovací smlouvy

8.1 Nabytí daru od neoprávněného

8.2 Darování a svéprávnost – způsobilost darovat a dar přijmout

8.2.1 Nezletilý, který nenabyl plné svéprávnosti

8.2.2 Osoba omezená ve svéprávnosti

8.2.3 Zahraniční úpravy – srovnání

8.2.4 Darování provozovatelům zdravotnických nebo sociálních služeb – omezení darovací autonomie

8.2.4.1 Zařízení poskytující zdravotnické a sociální služby

8.2.4.2 Zahraniční přístupy

8.3 Darování a manželství, resp. dary a SJM

8.4 Darování a úpadek

8.5 Dar a nadační právo

Kapitola 9: Slib daru

Kapitola 10: Forma darovací smlouvy

Kapitola 11: Odepření daru a odstoupení od darovací smlouvy – změna poměrů na straně dárce

Kapitola 12: Modality darování (donatio sub modo a další)

12.1 Odměnné (remuneratorní) darování

12.1.1 Zahraniční úpravy

12.2 Vzájemné darování

12.3 Darování podpory

12.4 Darování pro případ smrti

12.4.1 Různé podoby darování pro případ smrti

12.4.2 Předpoklady darování pro případ smrti

12.4.3 Zahraniční úpravy

12.5 Darování s podmínkou, příkazem a jiné vedlejší doložky při darovací smlouvě

12.5.1 Darování s určením účelu

12.5.2 Podmíněné darování

12.5.3 Darování s příkazem

12.5.4 Jiné vedlejší doložky a výhrady

Kapitola 13: Odpovědnost dárce

13.1 Vědomé darování cizí věci

13.2 Vady darované věci

13.3 Zahraniční úpravy

Kapitola 14: Odvolání (revokace) a redukce daru

14.1 Historický vývoj revokace daru

14.1.1 Římské právo

14.1.2 ABGB

14.1.3 Občanský zákoník 1950

14.1.4 Občanský zákoník 1964

14.2 Srovnání se zahraničními úpravami

14.2.1 Švýcarsko

14.2.2 Québec

14.2.3 Nizozemí

14.2.4 Francie

14.2.5 Itálie

14.2.6 Rumunsko

14.2.7 Španělsko

14.2.8 Ruská federace

14.3 Platná právní úprava odvolání daru, případně jeho redukce

14.3.1 Nouze dárce a nutná výživa

14.3.1.1 Právo odvolat dar

14.3.2 Odvolání daru pro nevděk

14.3.2.1 Nevděk obdarovaného

14.3.2.2 Právo odvolat dar

14.3.2.3 Účinek revokace

14.3.2.4 Způsob a rozsah vydání daru

14.3.2.5 Ochrana soudní (petitorní)

14.3.2.6 Materiální publicita veřejných seznamů

14.3.2.7 Přechod práva na dědice

14.3.2.8 Lhůta k odvolání daru pro nevděk

14.3.3 Vzdání se práva odvolat dar

14.3.4 Účinek odvolání daru na budoucí povinnosti

14.3.5 Rozsah restituční povinnosti

Kapitola 15: Zánik závazku z darování

Kapitola 16: Darování a jeho daňové souvislosti

16.1 Vývoj zdanění darů do 1. ledna 1993

16.2 Zdanění darů v letech 1993–2013

16.3 Současný stav

16.4 Zahraniční srovnání

Závěr

Summary

Seznam použitých pramenů

O autorovi

Doc. JUDr. PhDr. David Elischer, Ph.D., působí na katedře občanského práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy v Praze, kde se věnuje výuce občanského práva hmotného, zejména otázkám práva civilních deliktů, závazkovému právu smluvnímu a právu rodinnému. V minulosti byl členem komisí Legislativní rady vlády ČR k návrhu občanského zákoníku v oblastech věcných práv a deliktního práva. Je spoluautorem komentářů k občanskému zákoníku, učebnic občanského práva a monografie k náhradě škody. Je členem mezinárodní akademické studijní skupiny Common Core of European Private Law a přispěvatelem francouzského Centre d’accès aux droits étrangers (Juriscope). Působí rovněž jako of counsel advokátní kanceláře Kocián Šolc Balaštík a lektor vzdělávacího KŠB Institutu a též jako člen redakčních rad několika právnických časopisů.

Seznam použitých zkratek

ABGB

Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (rakouský obecný zákoník občanský)

BGB

Bürgerliches Gesetzbuch (německý obecný zákoník občanský)

BW

Burgerlijk Wetboek (nizozemský občanský zákoník)

CC

Code civil (francouzský občanský zákoník)

CCE

Código civil español (španělský občanský zákoník)

CCI

Codice civile italiano (italský občanský zákoník)

CCQ

Code civil du Québec (québecký občanský zákoník)

CCR

Codul civil al României (rumunský občanský zákoník)

COS

Code des obligations suisse (švýcarský obligační zákoník)

GK RF

Graždanskij kodeks Rossijskoj Federacii (občanský zákoník Ruské federace)

katastrální vyhláška

vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška)

katastrální zákon

zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák. 1950

zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

obč. zák. 1964

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

obč. zák. 2012

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

transplantační zákon

zákon č. 285/2002 Sb., o darování, odběrech a transplantacích tkání a orgánů a o změně některých zákonů (transplantační zákon)

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zák. o daních z příjmů

zákon České národní rady č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů

zák. o vlastnictví bytů

zákon č. 72/1994 Sb., kterým se upravují některé spoluvlastnické vztahy k budovám a některé vlastnické vztahy k bytům a nebytovým prostorům a doplňují některé zákony (zákon o vlastnictví bytů)

Úvod

„Člověka nečiní šťastným majetek,

ale schopnost obdarovávat.“

Sv. Klement Alexandrijský (2.–3. století)

Darování (donatio) je starobylým právním institutem, který se vyvíjel a vyvíjí v čase i v místě. Představuje asynallagmatický smluvní závazek, jehož podstatou je dobrovolné a bezplatné poskytnutí daru, jímž dárce sleduje zvětšení majetku obdarovaného. Darovací smlouva představuje zásadní institut soukromoprávního styku, s nímž se během svého života – bez velké nadsázky – setká v určité podobě každý. Rekodifikace civilního práva s sebou přinesla změny (podstatné i ty méně zásadní) i v oblasti darování a nastoluje otázky (teoretické i praktické) související nejen s novými modalitami darovací smlouvy, ale rovněž s novou úpravou darovací autonomie, resp. vymezením jejích kontur ve zvláštních životních situacích, ať již jde o darování ve prospěch zdravotnických zařízení a sociálních ústavů či darování osob s omezenou svéprávností.

Autor proto usiloval o zevrubnou, komplexní, kritickou právní analýzu aktuální tuzemské úpravy darování, zasazenou do širšího kontextu nejen soukromého práva, ale celého českého právního řádu, obohacenou o komparaci s vybranými kontinentálními zahraničními právními úpravami. Jedná se o ty, které mají nebo mohou mít určitý vztah k tuzemské nové úpravě (Rakousko, Německo, Francie, Itálie, Rumunsko, Španělsko, Nizozemsko, Švýcarsko a některé další), anebo o ty, jež ji přímo ovlivnily, resp. byly v určitých aspektech darování jejím zdrojem (Québec). Na mnoha místech je třeba se vypořádat s aplikovatelností dosavadní judikatury (zejména v otázce revokací darování) a naznačit použitelné judikaturní tendence nevyhýbaje se přitom ohledům na zajímavá rozhodnutí zahraničních soudů.

Otázky hodné zkoumání se samy nabízejí. Není způsobilost člověka – i plně svéprávného – přece jen ohrožena ve chvíli, kdy je kupř. hospitalizován ve zdravotnickém zařízení, kdy je dlouhodobě léčen pro smrtelnou chorobu nebo kdy je klientem sociálního ústavu? Lze platně darovat lékaři, zdravotnickému personálu, nemocnici či ústavu sociální péče? Kdy a za jakých podmínek se lze dovolávat případné neplatnosti darovací smlouvy a jak dlouho? Další nové otázky souvisejí s obsahem a možnými ujednáními u darovací smlouvy. Jakou povahu má příkaz v darovací smlouvě, do jaké sféry může směřovat a jak má být koncipován, aby nepředstavoval z pohledu darování nežádoucí majetkové protiplnění? Jak lze darování podmínit, lze omezit obdarovaného zákazem zcizení nebo zatížení? Jaké další vedlejší doložky a výhrady jsou při darování myslitelné? Je v těchto případech darování ještě ryze asynallagmatickým závazkem? Může chtít dárce předmět darování zpět, zemře-li obdarovaný dříve než dárce? Jaký je rozsah restituční povinnosti při revokaci daru a jaký je při pouhé redukci? Je přípustné darování pro případ smrti? Za jakých podmínek, resp. jaký je vztah donatio mortis causa k institucím dědického práva, zejména odkazu (legátu)?

Máme-li na paměti, že nová právní úprava darování doznává s přijetím nového občanského zákoníku zásadního rozšíření, včetně dílčích (avšak mnohdy i koncepčních) změn, a že problematika darování zůstává vysoce frekventovaná a praktická, jedná se o téma velmi aktuální a dosud v tomto rozsahu nezpracované. Pro náležité pochopení je zapotřebí zasadit výklady o aktuální úpravě do historického kontextu a učinit srovnání s dřívější právní úpravou darovací smlouvy, tj. podle zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník (dále jen „občanský zákoník 1964“), účinnou do konce roku 2013. Dřívější právní úprava charakteristická svou lakoničností byla posléze zdrojem bohaté (namnoze však disparátní) judikatury a rovněž objektem kritického hodnocení občanskoprávní nauky.

Posláním předkládané práce je současně komplexnější zhodnocení, zda nová právní úprava závazku z darování obstojí ve srovnání s ostatními evropskými úpravami (obsaženými v civilních kodifikacích s výrazně delší tradicí), ale nejen to. Též zda je v některých ohledech nepřekonává svým liberálním přístupem, anebo naopak, zda není pozadu za některými moderními občanskými zákoníky (Rumunsko, Québec, Nizozemsko).

Zásadní novinkou je rovněž obnovení možnosti revokovat dar pro nouzi dárce. Je třeba proto zkoumat, za jakých podmínek se tak může stát; bude přitom nutno rozlišovat revokaci daru od prosté redukce darování. Jednotlivá odvolání daru (ať již pro nouzi dárce nebo pro nevděk obdarovaného) je nutno podrobit hlubší analýze, jak z hlediska povahy, vymezení dané skutkové podstaty, účinků revokace, resp. redukce a promlčení, tak i toho, co musí obdarovaný vydat (rozsah restituční povinnosti), a zároveň to vše zasadit do širšího komparativního rámce. Vzhledem k úzké spojitosti bude samostatná podkapitola věnována i některým procesním aspektům, jež se týkají vrácení daru, a rovněž praxi katastrálních úřadů se zřetelem k nové katastrální legislativě. Zvýšená pozornost má zde své opodstatnění, neboť předmětem daru a následné případné revokace bývají často věci nemovité evidované v katastru nemovitostí.

Tyto a další otázky již byly pochopitelně předmětem mnoha teoretických úvah a diskusí, jejich autoři interpretací zákonných ustanovení usilovali o nalezení odpovědí na naznačené problémy. Ovšem již za účinnosti staré úpravy dospěla odborná diskuse k řešením divergentním. Výsledkem tak je celá řada soudních rozhodnutí (zejména Nejvyššího soudu), jež se od nejednotné teorie nutně v některých ohledech liší. Nyní se otevírá nový prostor pro úvahy a eventuální redefinice zažitých interpretačních schémat.

Autor

KAPITOLA 1

Geneze institutu

„Co máš, co bys nebyl dostal?“

První list Korintským 14,6

Darování se užívalo – jak dokládají historické a zejména antropologické práce (Mauss[1], Bourdieu[2], Lévi-Strauss[3] a jiní) – již v prvotních lidských společenstvích jakožto nejobecnější forma nabývání majetkových práv, resp. majetku vůbec, a jako takové bylo prekurzorem pozdějších smluvních typů, resp. závazků jako jsou směna či koupě a prodej.[4] Darovací smlouva jakožto dvoustranné právní jednání je právním důvodem vzniku bezúplatného závazku (tj. darování) a představuje pojmenovaný smluvní typ zakládající (zásadně) asynallagmatický závazek, jehož podstata spočívá v dobrovolném a bezplatném poskytnutí daru (typicky v bezplatném převodu vlastnického práva k věci; k problematice darování „práce“, nehmotných výsledků činnosti dárce apod. viz dále), jímž dárce sleduje především zvětšení majetku obdarovaného jako projev své velkorysosti, vděku, štědrosti či filantropie vůbec (animus donandi).

1 MAUSS, M. Esej o daru, podobě a důvodech směny v archaických společnostech. Praha: SLON, 1999.

2 BOURDIEU, P. Teorie jednání. Kapitola 6. Ekonomie symbolických statků. Praha: Karolinum, 1998.

3 LÉVI-STRAUSS, C. Sociologie et anthropologie. 12. vyd. Paris: PUF, 2010.

4 ELIÁŠ, K. a kol. Velký akademický komentář: Úplný text zákona s komentářem, judikaturou a literaturou podle stavu k 1. 4. 2008. 2. sv. Praha: Linde, 2008, s. 1876.

1.1 Římské právo

Jak upozorňuje romanista prof. Heyrovský, právo starověkého Říma chápalo darování (donatio) v širším smyslu, tj. jako jakékoli jednání, kterým někdo druhému poskytuje nějakého prospěchu bezplatně, přičemž darováním stricto sensu bylo míněno toliko dobrovolné a bezplatné (není protiplnění) poskytnutí majetkové, kterým poskytující (donator) zmenšuje vlastní jmění, aby rozmnožil jmění příjemcovo právě s úmyslem obdarovat, s čímž se musí srovnávati úmysl obdarovaného přijmout dar, neboť jde o smlouvu.[5] Již v těchto dobách bylo možné dar odvolat, a to z důvodu nevděčnosti. Právo dar revokovat měl ovšem jen dárce a toto právo nepřecházelo na dědice. Římské civilní právo klasické doby neřadilo darování mezi tzv. kontrakty, tj. smlouvy právem uznané a žalovatelné. To reflektuje obecně postoj římského práva k darování, které na donatio nahlíželo spíše s nelibostí a skepticismem jako na jednání ze strany dárce v podstatě neodpovědné a nehospodárné. Z toho rovněž vyplývala různá pravidla, jež darování omezovala.[6] Lex Cincia de donis et muneribus (204 př. n. l.) zakazoval obecně přijmout dar, jenž by přesahoval hodnotu 1000 assů; z tohoto pravidla byly ovšem již tehdy známy výjimky: neuplatnilo se mezi příbuznými, na odměnu za obhajobu u soudu a u darů za záchranu života. Donatio tak v klasickém období figurovalo omezeně toliko coby důvod (causa) určitého právního jednání, resp. majetkového převodu.[7]

Teprve římská doba císařská přináší pozvolnou změnu v nahlížení na darování, když opouští omezené chápání darování coby kauzy majetkového převodu a začíná chápat darování ve smyslu současném, tj. jako jeden z typizovaných (nominálních) kontraktů a zařazuje jej mezi pacta legitima. Justiniánské období pak rozšířilo institut donatio o možnost darování pohledávky (coby majetkového práva), začalo reflektovat relevanci pouhého darovacího slibu a připustilo možnost darování celého majetku. Co se týče formy, byla již v tomto období vyžadována písemnost darovací smlouvy, přičemž následně byl její text přepsán do podoby soudního zápisu; výjimky z výše uvedeného pravidla byly přípustné, jen pokud se jednalo o dar císaři, byl-li dar poskytnut za účelem zřízení věna, anebo hodnota daru nepřesahovala 500 solidů.[8] Římskému právu bylo rovněž známé darování pro případ smrti (donatio mortis causa).

Hodnocení římskoprávního vývoje lze uzavřít spolu s klasikem evropské privatistiky Zimmermannem tak, že – vedle zavedení požadavku úředního zápisu (insinuace) pro případy hodnotnějších darování – představuje další progresi ve vývoji až přiznání závaznosti a žalovatelnosti darovacímu slibu i bez dodržení přísné formy stipulace.[9]

5 HEYROVSKÝ, L. Dějiny a systém soukromého práva římského. 4. vyd. Praha: Otto, 1910, s. 760.

6 Kupř. bylo obecně zakázáno darování mezi manžely (s výjimkou darů příležitostných nebo darů pro případ vdovectví či rozvodu). Děti i nedospělci (do 14 let věku u mužů, do 12 let u žen) mohli dar pouze přijmout, nemohli však sami darovat. Blíže viz KINCL, J., URFUS, V., SKŘEJPEK, M. Římské právo. Praha: C. H. Beck, 1995, s. 76 a 140.

7 Odtud rovněž plynou počátky dalšího rozlišování na darování reálné a konsensuální. Římské právo v klasickém období – neuznávajíc darování jako samostatný kontrakt – činilo rozdílu pouze mezi dvěma, resp. třemi způsoby realizace darování, a to v závislosti na způsobu (modu) tohoto bezplatného převodu. Donatio tak mělo buď povahu reálnou (typicky při převodu vlastnictví) nebo jen ryze faktickou, zřídkavě i konsensuální ve formě darovacího slibu, který – měl-li být závazný a žalovatelný – musel být pronesen formou stipulace, tj. propůjčilo se mu podoby abstraktního verbálního kontraktu, který, díky své abstraktní povaze, umožnil žalovat i při darovací kauze. Blíže viz KINCL, J., URFUS, V., SKŘEJPEK, M. Římské právo. Praha: C. H. Beck, 1995, s. 76 a s. 244 a násl.

8 SKŘEJPEK, M. Římské soukromé právo. Systém a instituce. Plzeň: Aleš Čeněk, 2011., s. 252–253.

9 ZIMMERMANN, R. The Law of Obligations : Roman Foundations of the Civilian Tradition. Cape Town: Juta, 1990, s. 495.

1.2 ABGB

Darování upravoval všeobecný občanský zákoník ve svých ustanoveních § 938[10]–956 (v hlavě osmnácté „O darování“). Darování zde bylo definováno jako smlouva, kterou se bezplatně přenechávala věc jinému (§ 938 ABGB). Podstatnými znaky daru byla jeho bezplatnost a dobrovolnost, přičemž znak dobrovolnosti byl naplněn, i když motivem darování bylo uznání za zásluhy (meritorní modalita darování) nebo odměna (renumeratorní modalita darování) obdarovanému za určitý bohulibý čin. Rozdíl oproti pozdějším úpravám platným na našem území tkvěl v tom, že bylo možné darovat pro případ smrti (donatio mortis causa). Ustanovení § 956 ABGB připouští možnost darování pro případ smrti, jsou-li splněny předepsané náležitosti (dárce se musel výslovně zříci možnosti takový dar odvolat); není-li tomu tak, posoudí se takové jednání jako odkaz (inspirace pro občanský zákoník 2012 – srov. § 2063). Rozsah darování (§ 944 ABGB) byl upraven tak, že dárce mohl darovat i celý svůj současný majetek (tj. přítomný majetek v době darování) a v případě majetku budoucího nesměla hodnota daru přesahovat polovinu v budoucnu nabytého majetku (inspirace pro občanský zákoník 2012 – srov. § 2058 odst. 1). Daroval-li dárce (vědomě) věc, jež mu nepatřila, a zatajil-li tuto informaci před obdarovaným, stíhala jej odpovědnost za škodu z toho plynoucí.

Předmětem darování je podle ABGB „věc“ (na rozdíl od pojmu „něco“ podle občanského zákoníku 1964), což nicméně – s ohledem na široké rakouské pojetí věci v právním smyslu (tj. nikoli jen věci hmotné a ovladatelné přírodní síly podle obč. zák. 1964) – znamenalo zásadně každou majetkovou hodnotu způsobilou být předmětem práv a povinností (i zde je zřetelná inspirace pro občanský zákoník 2012). Co se formy darovací smlouvy týče, je rakouské občanské právo v zásadě bezformální. Jakmile dochází k odevzdání věci ihned současně s uzavřením darovací smlouvy, nevyžadovala se zvláštní forma a taková smlouva mohla být učiněna ústně či konkludentními činy. Forma nabývala na významu jen u tzv. konsensuálního darování, při kterém ke skutečnému odevzdání předmětu daru dochází až později než při uzavření darovací smlouvy (tzv. darovací slib).[11] Do formy darovacích smluv zasáhl ještě předpis z doby pozdější, kterým se pro konsensuální darovací smlouvy stanovil požadavek kvalifikovanější formy, tj. k platnosti bylo vyžadováno sepsání notářského spisu.[12] Na rozdíl od romanistické tradice, překonalo rakouské civilní právo římskoprávní zákaz darování mezi manžely (§ 1246 a § 1247). Tato zvláštní úprava regulující darování mezi manžely a snoubenci však vedle odkazovací normy (referující k úpravě obecné) obsahovala pouze jeden zvláštní případ revokace daru navíc oproti úpravě obecné. Odvolat dar bylo možné i tehdy, pokud snoubenec (případně třetí osoba) daroval se zřetelem (pod pohnutkou) budoucího uzavření manželství (slib sňatku), k čemuž však bez zavinění dárce nedošlo.[13]

10 Cit. ustanovení vymezuje darování jako smlouvu, kterou se někomu bezplatně přenechává věc. Doktrína poukazuje na teoretickou nesprávnost takové legální definice, neboť směšuje smlouvu (jako právní důvod závazku) se samotným závazkem. Viz ELIÁŠ, K. a kol. Velký akademický komentář : Úplný text zákona s komentářem, judikaturou a literaturou podle stavu k 1. 4. 2008. 2. sv. Praha: Linde, 2008, s. 1879.

11 ROUČEK, F., SEDLÁČEK, J. a kol. Komentář k Československému obecnému zákoníku občanskému a občanské právo platné na Slovensku a v Podkarpatské Rusi. Díl čtvrtý. Reprint pův. vyd. z r. 1936. Praha: Codex Bohemia, 1998, s. 407 a 423.

12 Srov. k tomu § 1 písm. d) zák. č. 76/1871 ř. z. o tom, ku kterým jednáním právním potřebí spisu notářského.

„§ 1. Aby níže položené smlouvy a jednání právní měly platnost, potřebí aby v příčině jich byl zdělán spis notářský, totiž: a) Smlouvy svadební; b) smlouvy trhové, směnné, o důchod doživotní a o zápůjčku, učiněné mezi manžely, a přiznání se ke dluhu, kteréž učiní jeden manžel druhému; c) potvrzení, že manželka obdržela věno, i když bylo potvrzení vydáno někomu jinému, nežli manželce; d) smlouvy o dání, když věc skutečně se neodevzdá; e) všeliké listiny o jednáních právních mezi živými, které dělají slepí, nebo které dělají hluší, jenž neumí čísti, aneb němí, jenž neumí psáti, když tyto osoby jednání právní svou osobou uzavírají.“

13 Jako kuriozitu v této souvislosti lze zmínit institut tzv. jitřního daru (Morgengabe), upravený výslovně v § 1232 ABGB. Jitřní dar (lat. donum matutinale) býval dar, který muž dával (či sliboval) ženě prvního jitra po uzavření manželství. Vyskytoval se především v právu Franků, zpočátku nebyl chápán jako potvrzení manželčina panenství, od 13. století ale začal převažovat právě tento jeho význam. Jeho dodržování se do moderní doby zachovalo především u německé šlechty (v Sasku je doloženo jeho užívání až do roku 1829). Kodexy pozdější (BGB) již tuto úpravu neobsahují. Na našem území – prostřednictvím rakouského občanského zákoníku – formálně platil do roku 1950. Lze jistě souhlasit s Kapitánem, že po vzniku Československé republiky šlo už nepochybně o obsoletní úpravu. KAPITÁN, Z. Darovací smlouva a problematika povahy vrácení daru. Časopis pro právní vědu a praxi. 1999, roč. VII, č. 1, s. 69.

Table of Contents

Obálka

Darování a jeho podoby

Vzor citace

Obsah

O autorovi

Seznam použitých zkratek

Úvod

Kapitola 1 Geneze institutu

1.1 Římské právo

1.2 ABGB

Kapitola 4 Darovací smlouva – pojem, vznik a podoby

Kapitola 5 Předmět darování

Kapitola 6 Bezúplatnost

Kapitola 8 Strany a subjekty darovací smlouvy

8.2 Darování a svéprávnost – způsobilost darovat a dar přijmout

8.2.4 Darování provozovatelům zdravotnických nebo sociálních služeb – omezení darovací autonomie

Kapitola 12 Modality darování (donatio sub modo a další)

12.1 Odměnné (remuneratorní)121 darování

12.4 Darování pro případ smrti

12.5 Darování s podmínkou, příkazem a jiné vedlejší doložky při darovací smlouvě

Kapitola 13 Odpovědnost dárce

Kapitola 14 Odvolání (revokace) a redukce daru

14.1 Historický vývoj revokace daru

14.2 Srovnání se zahraničními úpravami

14.3 Platná právní úprava odvolání daru, případně jeho redukce

14.3.1 Nouze dárce a nutná výživa

14.3.2 Odvolání daru pro nevděk

Kapitola 16 Darování a jeho daňové souvislosti