Historie českého zdravotnictví - (ukázka)

Ivan Kazimour

Copyright

Autor: Ivan Kazimour

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

2016

ISBN:

978-80-7512-593-4 (ePub)

978-80-7512-594-1 (mobipocket)

978-80-7512-595-8 (pdf)

Historie českého zdravotnictví

Pokud nepochopíme svou minulost,

nemůžeme dobře spravovat svou budoucnost.

Zdravotnictví, to zdaleka není jen lékařství. Jeho zcela nezbytnou součástí je i ošetřovatelství, farmacie, hygiena, a to i ta obecná a komunální, včetně pohřebnictví. Nezbytnou součástí je i zdravotnické školství, ale i obory tzv. „obslužné“. Údržbou počínaje, přes stravování pacientů i zaměstnanců, archiv zdravotnické dokumentace až po energocentrum, informační systémy, vodní hospodářství, klimatizaci nebo kotelnu. Každý moudrý ředitel nemocnice ví, že musí-li z nějakých důvodů uzavřít některou kliniku nebo oddělení nemocnice, je to obrovský problém. Musí-li ovšem uzavřít například kotelnu – je to téměř neřešitelné. Hrozí evakuace nemocnice a samozřejmě není kam. Zažil jsem situaci, kdy došlo k prasknutí a uzavření přívodu vody do velké pražské nemocnice a pustit vodu z druhé strany nešlo pro zarezlý ventil. Situace trvala téměř dva dny. Zastavit můžete plánované operace, operace urgentní a porody po dohodě se záchrankou odklonit – je-li kam, což velmi často nebývá.

Nemusíte se bát, tato kniha není o kotelnách nebo prádelnách, ale zabývá se více zdravotnickými obory než jen lékařstvím a sleduje jejich vývoj na našem území v průběhu času.

Úvod

Dějiny osídlení našich zemí jsou od samých počátků také dějinami zdravotnictví. Již Kosmas ve své kronice Chronica Bohemorum – Kronika Čechů vzpomíná, že Krokova dcera kněžna Kazi byla tak zkušenou kořenářkou, že její kvality byly srovnatelné s Médeou z Kolchidy a v lékařském umění byla srovnávána s Asklepiem. Ještě ve 12. stol. byl používán výrok: Id ne ipsa recuperet Cassa – To by nevyléčila ani Kazi. Ostatně není to v této kronice zdaleka jediná zmínka o nemocech a jejich léčení.

Česká pánev se rozkládá stejně daleko od Rýna jako od Severního moře, od Baltu i Jadranu. Kolem dokola je obklopena horami, které ve svém půdorysu tvoří obrazec blízký čtverci o straně 250 kilometrů. Vrcholy, respektive úhlopříčky tohoto čtyřúhelníku jsou orientovány podle světových stran.

Téměř uprostřed Čech se na řece Vltavě nachází Pražská kotlina, která se svou přirozenou polohou dokonale hodila pro zřízení mimořádného sídla. Zatím nejstarší archeologický nález – lidskou rukou opracovaný mamutí kel, byl v roce 2006 nalezen pod Jízdárnou Pražského hradu. Stáří nálezu je datováno do doby 25 až 30 tisíc let př. n. l., tedy do období starší doby kamenné.

V mladší době kamenné dochází ke změně klimatu v podobě oteplování a vyšší vlhkosti způsobené zvýšeným počtem srážek. Tehdejší lidé začali postupně přecházet od lovu a sběru přírodních plodin k pastevectví a zemědělství, pěstování kulturních zemědělských plodin a chovu domácích zvířat, výrobě keramických nádob, broušených a vrtaných kamenných nástrojů, k výrobě oděvů. To si vynutilo postupný přechod člověka k usedlému způsobu života. Vznikají trvalé osady s pevnými domy ohrazené palisádou, popř. se osídlení stěhuje do vyšších poloh, a vznikají tak první pravěká hradiska. Byly zde hospodářské objekty – obilná sila, sklípky, pece, odpadní jámy, hliníky (hlína z těchto jam byla využita na stavbu domů), dílenské objekty, studny, nádrže na vodu aj. Nad do té doby silně převažujícími úrazy a zoonózami začaly převažovat infekce. S růstem velikosti aglomerací se zvyšoval počet epidemií moru a dalších nemocí. Společný – a to často doslova – život se zvířaty přinesl lidem nejen nové infekce (Salmonella), ale také mnoho parazitů z čeledě červů, a to v nejrůznějších formách. Od mikroskopických filárií, způsobujících elefantiázu, až po několik metrů dlouhé měchovce a tasemnice, které byly příčinou někdy lehké chudokrevnosti, jindy však smrti z trvalých ztrát krve a těžkého oslabení. Epidemickými se stávaly i nemoci do té doby ojedinělé – tuberkulóza a brucelóza skotu a spavá nemoc vyvolaná prvokem Trypanosoma brucei.

První vlna Slovanů přišla na území Čech a Moravy z Ukrajiny ve 30. letech 6. století, druhá vlna pak z Maďarska na přelomu 6. a 7. století. Celkem jich bylo méně než sto tisíc. Slované osídlili území zabírající kružnici o poloměru 75 km okolo legendami opředeného Řípu a v průběhu několika století se asimilovali s příslušníky stávajících germánských kmenů. Těžko lze vypočítat počet tehdejších obyvatel, ale pro konec 11. stol. se nejčastěji uvádí počet kolem půl milionu, na konci 12. stol. pak 600 až 800 tisíc. Průměrný věk populace byl 22 až 25 let, ve výpočtu je však započítána velmi vysoká kojenecká a dětská úmrtnost. Věku 1 roku se dožívalo maximálně 20 % dětí. Rozborem nalezených kosterních pozůstatků bylo zjištěno, že většina mužů umírala po 35. roce života, střední délka života byla mezi 46 až 50 lety. Ženy umíraly dříve, ale zde je zkreslení v tom, že velká část jich umírala při porodu nebo v souvislosti s ním.

V 9. století, po dlouhé době chladu, roztály alpské ledovce a v celé Evropě se začaly výrazně zlepšovat klimatické podmínky. Převahu mělo teplé, poměrně stabilní a mírně deštivé počasí. Toto období trvalo až do konce 12. stol. a pravděpodobně bylo nejteplejší za uplynulých 8000 let. Úrodné oblasti se rozšiřovaly do vyšších nadmořských výšek, zvyšovaly se výnosy plodin a v důsledku vyššího množství potravin rostl i počet obyvatel. A to přesto, že v rovinatých nížinách stoupala hladina spodní vody a docházelo k zamokřování luk a polí. Ještě v 10. století pokrývaly lesy 80 % celkové plochy.

Velmi pomalu se v Čechách a na Moravě šířilo křesťanství. Prvními hlasateli evangelia u českých a moravských kmenů byli okolo r. 800 kněží z Bavor, z řezenské dómské kapituly. K většímu rozkvětu křesťanství došlo až po r. 836 s příchodem Konstantina a Metoděje. Přijímání křesťanství samo o sobě, tedy přijetí křtu, nedělalo žádné problémy. Ovšem proměna náboženského myšlení obyvatel trvala několik staletí. Lidé sice formálně uznávali autoritu papeže, ale duchovní útěchu hledali u svých stávajících božstev, ke kterým se v případě potřeby obraceli, a tomu odpovídaly i vykonávané rituály. Již v r. 1039 chtěl kníže Břetislav I. (1002-1055) odstranit všechny pohanské zvyky a nad hrobem svatého Vojtěcha ve Hnězdně vyhlásil tzv. Hnězdenskou statutu. Kníže Břetislav II. (?-1100) pak pohanství zcela zakázal. Aby se tak zvaně vlk nažral a koza zůstala celá, byly termíny největších křesťanských svátků shodné či téměř shodné s termíny starých pohanských obřadů, které byly částečně vytěsněny nebo nahrazeny až ve 12. či 13. století.

Nelze si nepřipomenout, že tehdejší evropští pohané – Vikingové, Germáni, Keltové i Slované žili v mírném, pro život příznivém pásmu, bohatém na vodu. Žili v prostředí plném života, zvířat i rostlin. Každý jejich rok byl plný bohaté mytologie a svátků, oslavujících přírodní jevy, bohatou úrodu apod. Pohanským svátkem byla např. Ostara, dnes jarní rovnodennost spojená s velkým úklidem po zimě.  Slavil se zimní slunovrat před dalším keltským svátkem Imbolc – Hromnicemi spojenými s oslavou světla, začínajícího roku, naděje a budoucnosti. Další pohanské svátky odpovídaly podzimní rovnodennosti, dožínkám, křesťanským Dušičkám atp. Z našeho pohledu je však důležité, že křesťané od pohanů převzali nejen jejich svátky, ale také osvědčené léčebné postupy.

Slované byly polyteisté, tedy uctívali více bohů. Ostatně slovo „bog“ má praindoevropský kořen a souvisí s bohatstvím, především s bohatstvím jídla. A do tohoto prostoru náhle v 10. stol. přišlo křesťanství a judaismus, které vznikly a rozvíjely se v prostoru Levanty, v oblastech plných pouští a vše zničujícího sucha. Islám vznikl v 7. stol. na ještě rozpálenějším arabském poloostrově. I muslimové toužili po zavedení svého náboženství v pohanské Evropě. Do Evropy vstoupili v r. 711, kdy 12 tisíc berberských a arabských muslimů pod vedením Tárika ibn Zijáda překonalo úžinu u dnešního Gibraltaru (Džabal at-Tárik – Tárikova hora). Postupně, leč dočasně obsadili území Iberského poloostrova a menší území dnešní Francie.

Křesťanské náboženství bylo založeno na víře v posmrtný život, který měl být odměnou za pokoru a poslušnost věřících za jejich života. Bylo v rozporu proti místním pověrám pohanů, které měly základ v jejich těsném vztahu k přírodě, pevných názorech na nemoci a jejich léčení, ve znalosti místních léčivých prostředků.

Ve 12. a 13. století dochází také k velké výstavbě kostelů, často na knížecích hradištích (lat. castellum). Peníze, které již v té době vybírala křesťanská církev na svůj provoz, plynuly do knížecí pokladny, knížata proto měla zájem na stavbě kostelů.

S rozvojem křesťanství a se vznikem klášterů se – jako náhrada pohanského léčitelství - začínala šířit organizovaná péče o nemocné, která se dále zdokonalovala. Šlo o práci nesmírně záslužnou a potřebnou, ale je třeba vzít v úvahu, že hlavním záměrem nebyla služba člověku, ale služba Bohu, neboť cílem lidského života mělo být utrpení a obětování se. V této souvislosti si nemohu odpustit jednu poznámku. V celém našem ošetřovatelském školství, včetně mnoha diplomových prací se můžeme dočíst o jednom velkém českém objevu. Většinou je formulován takto: „Zásluhu na rozvoji klášterní medicíny měl papež Řehoř Veliký, který v r. 817 uložil klášterům péči o chudé, postižené a nemocné.“ Možná, kdyby se autor této myšlenky zamyslel, muselo by mu být divné, že jmenovaný papež, který žil zhruba v letech 550 až 604 tuto myšlenku vyslovil 213 let po své smrti.

Pravda je nepatrně jiná. Onu péči o chudé, postižené a nemocné uložil v onom roce 817 církevní koncil v Cáchách (Aachen), který probíhal v letech 816 až 819. Ke svolání koncilu vyzval benediktinského opata Benedikta Aniánského (747-821) syn Karla Velikého římský král a císař v letech 814-40 Ludvík I. Pobožný (778-840). Problém byl tehdy v tom, že germánské právo umožnilo vlastnit kostely a kláštery těmi, kterým patřila půda, na které kostely a kláštery stály. Světští vlastníci pak často kláštery zneužívali. Benedikt navrhl postup obnovy řádu a stal se dozorcem nad klášterní kázní. To, že za 313 let v r. 1130 jiný církevní koncil mnichům zakázal jakoukoliv lékařskou činnost, nic nemění na obrovském významu klášterního ošetřovatelství.

Jednou ze změn, kterou přineslo křesťanství a která se dotýkala zdravotnictví – konkrétně veřejné hygieny, byla změna způsobu pohřbu. Těla zemřelých se přestala spalovat, ale ukládala se v oděvu do hrobu vykopaného v zemi. Do rakví byla ukládána jen výjimečně. Ještě dlouhou dobu trvalo, než si lidé zvykli pohřbívat své blízké do posvěcené půdy hřbitovů a pohřbívali je v lesích či na jiných jim drahých místech.

V 11. stol. se začíná projevovat snaha státu tvrdě zasahovat proti pohanským zvyklostem včetně umístění a správy pohřebišť. V již Hnězdenské (též Břetislavova) statutě se mj. říká: …s těmi, kdož své mrtvé ve víře zemřelé pohřbívají na polích nebo v lesích, kdož se toho opováží, dají arciknězi vola, knížeti pak 300 denárů, mrtvý nadto ať je dopraven na křesťanský hřbitov. Přitom rozmístění mrtvých těl na širokém prostoru mělo např. z hlediska ochrany podzemních vod svůj význam! V nově zakládaných obcích bylo hřbitovům předem vymezeno místo – u křesťanských hřbitovů to bylo často v blízkosti farního kostela. Svůj náboženský význam mělo umístění hrobů na hřbitově. Na hřbitově mohl být pohřben pouze ten, kdo zemřel v souladu s křesťanským rituálem. Nejen sebevrazi, ale ani lidé, kteří se před smrtí nemohli vyzpovídat knězi, museli být uloženi do hrobů za hřbitovní zdi. Nepokřtěné děti byly pohřbívány u hřbitovní zdi.

Tak jako jinde ve světě se ani našemu území nevyhnuly epidemie infekčních chorob, které byly, ne vždy správně, považovány za epidemie moru. Velká epidemie byla roku 1035, kdy byli neoprávněně obviňováni Židé, že otravují studny. V r. 1085 bylo v Praze až 50 pohřbů denně. Při obléhání Chrudimi zemřelo v r. 1092 na mor za 14 dní 2000 lidí. Epidemie v dalším roce byla přičítána zatmění slunce, v r. 1099 zkaženému vzduchu, ale větší vliv měla zřejmě neúroda a hladomor. Lepší situace nenastala ani ve 12. století, kdy jsou známy hladomory z let 1126 a 1142. Morové epidemie se u nás objevily v letech 1124, 1133, 1147, 1156, 1161, 1168, 1180, 1186, 1187 a 1191.

S příchodem křesťanství se na našem území začaly objevovat špitály. V r. 992 přivedl svatý Vojtěch, který v letech 988–991 navštívil benediktinské kláštery v Monte Cassinu a v Římě, benediktinské mnichy do Břevnova. Další sídla tohoto řádu pak vznikla na Ostrově u Davle, v Opatovicích, v Rajhradě, Třebíči, Hradisku u Olomouce, v Kladrubech, Postoloprtech, Vilémově a Podlažicích.

První písemně doložená zpráva o někom, kdo absolvoval medicínské vzdělání a žil na území Čech, pochází z konce 10. století. Týká se čtvrtého (počítáme-li i Kristiána, který r. 998 zemřel při svěcení v Mohuči) pražského biskupa Thiddaga (?–1017), známého někdy též pod jménem Deodatus nebo Bohdal, který byl biskupem v letech 998 až 1017. Tento původem Sas byl osobním lékařem Boleslava II. Lékařství vystudoval v Korbejském opatství v Severním Porýní-Vestfálsku, kde byl mnichem.

Centrem země a jejím hlavním městem se stala Praha. Již více než tisíc let jsou nepřetržitě osídleny dvě oblasti – Hradčany a Vyšehrad. Území mezi nimi (později i za nimi) bylo postupně osídlováno a spojováno, až vznikl celek, kterým je současná Praha. Její jméno je vysvětlováno různým způsobem, buď pochází od přirozených, či umělých prahů ve Vltavě, nebo od pojmu vypražené, tedy uměle vypálené či suché a nehostinné místo. Hlavními součástmi města byly Pražské město, později Větší město pražské založené r. 1230 Václavem I., dnes nazývané Staré Město, druhou částí bylo Menší město pražské připojené v r. 1257 Přemyslem Otakarem II., dnešní Malá Strana. Třetí významnou částí bylo již zmíněné poddanské město Hradčany, založené pražským purkrabím ve 20. letech 14. století, čtvrtou bylo Nové Město pražské postavené z rozhodnutí Karla IV. z roku 1348.

Od 10. stol. byla Praha významnou křižovatkou cest obchodníků ze všech světových stran. Vyslanec cordobského chalífy Abú Ubajda Abdalláh al-Bakrí popsal Prahu i těmito slovy: Z města Krakowa sem přijíždějí se zbožím Rusové a Slované. A také muslimové, Židé a Turci přicházejí z Turecké země se zbožím a penězi a vyvážejí od nich otroky, cín a různé druhy kožešin. V Praze kupci vykládali své zboží na ohrazeném, tedy otýněném Kupeckém dvoře – v Týnu na Starém Městě v místě pozdějšího Ungeltu. Již v době knížecí se objevovaly útulky pro kupce procházející našim územím. Ve 12. století pak byl nedaleko postaven kostelík Panny Marie před Týnem. Kolem r. 1100 zde byl zřízen i první pražský špitál pro 12 nemocných, především z řad kupců, který Soběslav I. r. 1135 daroval i se všemi právy Vyšehradské kapitule. U špitálu byla v Týnském dvoře v r. 1135 údajně zřízena (dnes nejstarší známá) lékárna. (Některé prameny to však popírají). Špitál částečně financovaly okolní usedlosti – každá platila výnos ze dvou či tří pluhů, odváděly i podíl z ovčínů a kravínů. Z každého župního hradu dostával oblečení, z každého zde procleného vozu s dřevem dostával 1 dřevo a podobně. Špitál zanikl koncem 13. století.

V Praze byly i další malé špitály. V 11. stol. stával ve vyšehradském podhradí špitál, který založil kníže Břetislav I. (1002–55). Na Menším Městě pražském u pozdějšího Maltézského kláštera byl v r. 1159 z daru krále Vladislava I. postaven špitál jeruzalémských bratří, který zřejmě zanikl v husitských válkách. Na Zderaze byl v blízkosti kaple sv. Petra a Pavla v r. 1190 postaven špitál řádu strážců Božího hrobu, který byl vypleněn a vypálen r. 1420.

13. století

Černoši posuzují schopnosti lékaře podle toho, zda rozpozná, zemře-li nemocný, nebo ne. Léčí-li lékař někoho, kdo pak zemře, dokazuje tím, že je tak hloupý, že ani nepozná, že je jeho nemoc smrtelná.

Albert Schweitzer

Ve 13. století v českých zemích vrcholila kolonizace, nebo chcete-li osídlení krajiny, která zcela změnila tvář středověkých Čech a znamenala i postupné vyrovnávání rozdílů mezi evropským západem a východem. Na osídlení území měli zájem jak panovník, tak šlechta a církev. Kolonistům proto byla zajištěna významná majetková práva, především byli na dohodnutou dobu (až 18 let, ale byly i delší výjimky) osvobozeni od všech daní a renty, tzv. lhůtu (lhotu). Panovník také používal tzv. lokátory, dnes bychom je nazvali developery, kteří řídili, organizovali a velmi často také financovali založení nové vesnice. Kolonizace se zúčastnili němečtí přesídlenci (kolonizace často bývá nazývána německá), ale většina kolonistů pocházela z Čech a z Moravy. V průběhu 13. stol. bylo přeměněno 21 % lesní půdy na zemědělskou a obytnou. Bývá udáván poměr Němci k Čechům 40:60 až  15:85 ve prospěch Čechů. Je však nutné upozornit, že středověká společnost neznala pojem národností segregace, ale pouze segregaci náboženskou, proto v křesťanské společnosti byli u nás segregováni „pouze“ Židé. Problémem nebyly jazyky, neboť středověká společnost u nás byla multilingvní. (Ztráta tolerantnosti v druhé polovině 14. stol. byla důsledkem toho, že označení Němec bylo synonymem stoupence papežské strany, a proto kališnická církev odmítala komunikaci v němčině.)

Změnila se podoba vesnic i hradů, velmi rychle vyrostla města. Převládalo teplé počasí s vyrovnaným množstvím srážek, v zemích severní Evropy se ale již začínaly projevovat prvé příznaky postupného ochlazování. V důsledku této situace bylo posledních 30 let 13. stol. v českých zemích neobyčejně teplých. To se odrazilo i v demografické situaci Čech. Zatímco v r. 1000 žilo v českých zemích 500 tisíc lidí, na konci 12. stol. to bylo asi 800 tisíc lidí. Na konci 13. stol. byl počet obyvatel vyšší než 1,5 milionu. Většina obyvatel žila na vesnicích, jejichž průměrná velikost byla 15 až 30 usedlostí. Ve 13. stol. však došlo k největší urbanizaci v české historii. Za vlády Václava I. bylo založeno 20 měst, za vlády Přemysla Otakara II. více než 50 měst a za Václava II. ještě 70 měst. V Praze žilo v r. 1300 asi 10 000 obyvatel – stejně jako v Londýně.

Během 13. stol. byla opouštěna forma tradiční slovanské rodiny, sdružující v sobě značný počet lidí, kteří byli spřízněni ne vždy zcela silnými příbuzenskými vazbami. Nahrazována byla formou křesťanské monogamní rodiny, kde základem byli řádně sezdaní muž a žena, kteří se starali o své děti a rodiče. Souběžně s tím docházelo k další důležité společenské změně – kolektivní vlastnictví nahrazovalo soukromé individuální vlastnictví přesně definovaného majetku, které bylo pojištěno i zavedením dědických práv. Velké důležitosti nabyl sňatek, neboť nemanželské děti byly považovány za neplnohodnotné a měly podstatně těžší uplatnění v životě, nehledě na to, že na manželský původ bylo vázáno dědické právo. Majetkové důvody vedly u urozených a bohatých rodin také k požadavku, aby nevěsta byla panna a byla tak zajištěna legitimita dětí. Očekávalo se také, že k „naplnění“ svazku dojde o svatební noci. Pokud se ženichovi nepodařilo během svatební noci připravit nevěstu o panenství, mohl být sňatek zrušen. Principiálně však církev považovala sňatek za nezrušitelný, a to i v případě nevěry. Mužská nevěra se tolerovala, nevěrná přistižená manželka byla trestána, a to až po právo manžela ji na místě zabít. Ostatně podle církve byla příčinou většiny hříchů žena.

Pěstovaly se všechny známé kulturní plodiny: pšenice, ječmen, proso, žito, oves, len, konopí, hrách, čočka, boby a ve 13. stol se přidal chmel. Rozvíjelo se rybníkářství. Základem stravy byla moučná jídla. Mouka se převážně mlela přímo v domácnostech, neboť lépe se uchovávalo obilí než mouka. Obilí se také s pomocí tzv. stoupy drtilo na hrubé kroupy. Nejvýznamnějším jídlem byl chléb, pod tímto názvem se však vyskytovaly i další druhy pečiva včetně oblíbených placek. Velmi žádané byly různé kaše, ať již slané, či sladké, které se vařily z pšeničné či žitné mouky, z krup, tvrdého chleba, z hrachu či ovoce. Jak ukázaly rozbory kostí dobytka ze sídlišť 13. stol., bylo proti předpokladům poměrně vysoké zastoupení masa ve stravě. Maso se buď vařilo v hrnci, nebo peklo na ohni, smažení v dnešní podobě se nepraktikovalo. Častou úpravou bylo uzení. Ryby se jedly především jako postní jídlo. V domácnostech se mléko zpracovávalo na máslo, tvaroh a sýry. Pivo se vařilo doma, aerobním způsobem a nefiltrovalo se, spíše než dnešnímu pivu bylo podobné alkoholizované kaši s vysokým podílem škrobovin. Ta se nepila, ale srkala nebo jedla lžící. Rozšiřovalo se víno, a to i mezi prostým lidem, avšak nebylo ještě dostatečně šlechtěné a bylo velmi trpké. Lidé si raději vyráběli medovinu a začínaly se objevovat lihoviny, které jsou poprvé doloženy ze Skotska a Irska ve 12. stol. K pití byly velmi oblíbené různé odvary z aromatických a léčivých bylin a samozřejmě voda.

Životně nezbytné pro udržení osmotické rovnováhy v buňkách, tkáních a tělních šťávách bylo zajištění dostatku kuchyňské soli, která se u nás nevyskytovala. Byla dovážena ze středního Rakouska z oblasti Salzkammergut – Solná komora. Došlo-li během válek k omezení jejího dovozu, nedostatek umocňoval epidemické dopady válek.

Ke kořenění pokrmů byly používány především místní aromatické rostliny: kmín, pelyněk, myrta, rozmarýna, máta, majoránka, bazalka, šalvěj a především šafrán. S rozvojem mezinárodního obchodu rostl dovoz a prodej orientálního koření, které se také často používalo ve farmacii.

Problémem té doby nebyla ani tak pestrost stravy jako spíše krátkodobý nedostatek jídla v dobách neúrody. Velká neúroda byla např. v r. 1250 a způsobily jí velké tříhranné kroupy, když krupobití trvalo sedm dní a zničilo nejen pole a ovocné stromy, ale pobilo i ptactvo a menší zvěř. Následujícího roku přišel před letnicemi (19. května) velký mráz a napadl sníh. Byla nouze o píci i slámu a pošlo proto mnoho koní, ovcí a dobytka.

Románský sloh začala nahrazovat gotika, která se k nám z Francie dostala kolem r. 1230 a ovládla zdejší umění na 300 let. V zemi vládli Přemyslovci, Přemysla I. Otakara vystřídal v r. 1230 Václav I., od r. 1253 Přemysl II. Otakar a od r. 1278 Václav II. Praha se stala středověkým městem s hradbami, byla řízena samosprávou, rozvíjela se zde řemesla i obchod. Obyvatelstvo se již zřetelně dělilo na šlechtu, patriciát, nižší vrstvy a chudinu. Ulice a náměstí byly prostory především užitkové, kterým nebyla věnována zvláštní péče. Bývaly neobyčejně úzké, klikaté značně zanedbané, pouze s povrchovou kanalizací – dá-li se tak vůbec nazvat strouha vedená středem ulice, která měla odvádět všechny splašky. Běžně se po ulicích pohybovala drůbež, vepři a další domácí zvířata. Pražská staroměstská rada se opakovaně usnesla na tom, že vepře si každý musí uzavřít ve svém domě, ale nebylo to respektováno. V menších městech bývalo tolik dobytka, že města zaměstnávala vlastního pastýře! Ulice a náměstí vznikaly spontánně pouze na základě účelu a momentální potřeby, nehledělo se příliš na formu a řád. Ulice i náměstí byly nepravidelné, a přesto či právě proto velice malebné, ale často plné bláta, neboť pokud se vyskytovalo něco jako dláždění, tak to byly pouze položené placaté kameny podél domů. Město mělo zcela vesnický charakter, domy zpola dřevěné a byly stavěny stejně jako na vesnici kratší stranou domu se štítem a s vraty do ulice. V některých domech byl zřízen krámek nebo šenk, jinde zase sídlil řemeslník. Ulice se neosvětlovaly, pouze na nárožích býval umístěn koš z železných plátů, do kterého se vkládaly hořící louče. Pokud někdo nutně musel za tmy vyjít do ulic města, nesl si s sebou hořící louči. Okna se v zimě uzavírala dřevěnými okenicemi, v létě zůstávala otevřena. Existovala průsvitná okna vyráběná ze zvířecích blan nebo z tence vypracovaného rohu. První zmínka o zasklívání oken vsazovanou skleněnou mozaikou na našem území pochází z r. 1162. Větší rozšíření vitráží v kostelech se objevuje až ve 14. stol. Foukané ploché sklo se objevilo až v 18. století.

Jak vypadala Praha 13. století? Vltava byla asi o 1/3 širší než dnes, ale byla velmi mělká, na několika místech byly brody. Břehy byly velmi nízko nad hladinou, často byly zaplavovány a městská zástavba začínala dále od břehu. Staré Město postupně vyrůstalo na pravém břehu, který byl pro osídlení výhodnější než levý, protože nabízel větší plochu, členitost terénu a ležel výše nad vodou. Řeku přetínal od r. 1172 jediný kamenný Juditin most, postavený na místě mostu dřevěného, pocházejícího z 10. stol. Střed města tvořilo tržiště (Staroměstské náměstí, k němuž se sbíhaly tři hlavní komunikace (dnešní Kaprova, Dlouhá a Celetná). Více než celé století se terén Starého Města zvyšoval navážkami (povodně) a koncem 13. stol. dosáhl téměř dnešní úrovně. V poslední čtvrtině století došlo ke stavebnímu boomu, který měnil tvář starověkého města.

Ve středověké Praze panovaly neúnosné hygienické poměry způsobené nedostatkem nezávadné pitné vody, neřešeným problémem likvidace odpadků i zcela nevhodným bydlením velké části obyvatel, způsobeným jejich špatným sociálním postavením. Odpadky se házely buď do vykopané jámy u domu, nebo v horším případě rovnou do řeky. Tělesná potřeba se vykonávala do vyhrabané jámy, na hnojiště nebo „kde to šlo“. Intimita nebyla v tomto případě společensky nezbytná.

Zajímavý je pohled na osobní hygienu té doby. Za kladné lze považovat, že se běžně používalo mýdlo, ale ani ne tak k mytí lidí, ale k odmašťování vlny. Je však prokázáno, že obyčejní lidé, zvláště na venkově, se běžně a pravidelně myli a ani vyšší společnost nepovažovala většinou špínu za společensky přijatelnou. U nás i v dalších slovanských zemích byly od 11. století velmi oblíbené lázně, které sloužily k očistě těla i k zábavě, neboť byly společné pro muže i ženy. To se samozřejmě nelíbilo puritánským církevním institucím. Ostatně s hygienou měli největší potíže členové církevních řádů. Přestože původní regule benediktinského řádu dovolovaly, aby se řeholníci každodenně myli a každou sobotu se koupali, na základě reformy kláštera v Hirsau (benediktinský klášter v Bádensku-Württembersku založený kolem r. 830 hrabětem Erlafriedem z Calw na popud svého syna biskupa z Vercelli) bylo povoleno koupat se mnichům jen na Velikonoce a na Vánoce, tedy dvakrát ročně! Vzhledem k tomu, že se při mytí a koupeli člověk dotýkal svého těla, zdála se tato činnost církevním hodnostářům rozmařilá, nemravná a byla podle nich zdrojem erotické žádostivosti a pýchy.

To vše bylo příčinou vysoké nemocnosti, značné kojenecké úmrtnosti, krátké délky života i opakujících se hladomorů a epidemií dýmějového nebo plicního moru, ale i dalších nemocí. Dvě z největších epidemií zasáhly naše země v letech 1262 a 1281 a obě byly spojeny se značnou neúrodou a hladomorem.

Zdravotnická opatření

V té době však nebylo možné přijímat rozsáhlá celospolečenská opatření. Mělo to mnoho příčin. Jednou z nich byla teze, že vznik nemocí je jednoznačně podřízen výhradně vůli boží, proti které není možné se postavit. Lidské tělo bylo přitom považováno za nástroj hříchu. Další příčinou byla absence jednotného právního řádu, kdy se panovníkova moc omezovala v nejstarších dobách pouze na teritoria a osoby jemu bezprostředně podřízené. Teprve postupně se rozšiřovala na určitou působnost i vůči jednotlivým feudálním rodům. Panovník mohl poddaným přímo vládnout jen na svých statcích, kde byl sám pozemkovou vrchností. Jinde se královská moc uplatňovala nepřímo, prostřednictvím pána poddaných.

Snahy zamezit epidemiím se projevovaly jak v pokusech o zlepšení hygienické situace, tak v zakládání zvláštních útulků pro nemocné. Pro malomocné byl v Praze zřízen domus leprosorum – špitál u sv. Lazara, který vznikl za městskými hradbami r. 1281. Zanikl v husitských válkách. Kostel byl odsvěcen a zakoupil ho cech novoměstských řezníků, kteří si zde zřídili skladiště. Dnes zde stojí budova Městského soudu v Praze.

V r. 1231 založila Anežka Přemyslovna (asi 2011–82) spolu se svým bratrem Václavem I. na Starém Městě pražském špitál sv. Františka pro poutníky, chudé i nemocné. Při špitále byl vybudován klášter, kam v r. 1233 vstoupilo pět řádových sester klaristek (ženská větev řádu minoritů – Ordo Sanctae Clarae podle Kláry z Assisi) a sedm urozených českých panen. Václav I. převzal 21. března 1234 nad klášterem ochrannou ruku a zároveň mu udělil řadu privilegií. Anežka byla jeho první abatyší. V r. 1238 se vzdala hodnosti abatyše a stala se jen obyčejnou sestrou. Špitál se r. 1235 přestěhoval do Borotic (u dnešní ulice Na Poříčí) do zrušené komendy zakoupené od německých rytířů u kostela sv. Petra.

Z bratrstva se díky Anežce, která vedla čilou korespondenci s papežem, stal rozhodnutím papeže Řehoře IX. v r. 1237 samostatný kanovnický, jediný původně český duchovní řád, který v r. 1252 dostal od pražského arcibiskupa propůjčen jako odznak znamení kříže s červenou hvězdou. Součástí areálu – první gotické stavby u nás – byl i mužský řád minoritů, který později zanikl.

Dne 21. května 1252 položila Anežka Česká základní kámen k novému špitálu, který byl v provozu již v r. 1253. Špitálu se i nadále říkalo „u sv. Františka“ s přídavkem „u paty pražského mostu“ (ad pedem pontis pragensis). Již v r. 1250 požádala Anežka Česká papeže Innocence IV., aby udělil řádu zvláštní rozlišovací znamení. Papež pověřil tímto úkolem pražského biskupa Mikuláše, který listinou ze dne 17. června 1252 přidal pro rozlišení k dosud užívanému červenému kříži na černém plášti červenou hvězdu. Ke slavnostnímu předání nového řádového znamení došlo v kostele sv. Petra Na Poříčí a od té doby se řád nazývá řádem křížovníků s červenou hvězdou. Nový znak potvrdil bulou ze dne 20. června 1256 papež Alexander IV.

Budova špitálu čp. 191 stojí těsně přizděna k oblouku bývalého Juditina mostu. Pobývalo v něm asi 85 chovanců. Špitál dostával důchod z několika statků (Županovice, Kojetice). Díky poloze špitálu získal řád v letech 1252-1342 privilegium vybírat clo a mýtné, ale také povinnost udržovat a opravovat most. V roce 1253 se řádový majetek rozrostl o Dobřichovice, Tursko, Slivenec a Holyň.

29. listopadu 1378, asi hodinu poté, co zemřel Karel IV., vzplál požár v areálu kláštera. Shořel celý klášter včetně špitálu, požár zničil i kostel a konvent se všemi cennostmi, listinami i privilegii. Některý počet chudých přitom přišel o život. Postupně byl od základů znovu vybudován kostel, špitál i další budovy konventu. Asi v r. 1526 přistavěl na základech Juditina mostu velmistr Václav z Hradešína novou budovu nemocnice. Kolem r. 1600, kdy byly součástí špitálu nejen pivovar se sladovnou, ale i stáje a jatka, patřil špitál k nejbohatším ústavům. Řád křížovníků od 2. pol. 13. stol. spravoval i některé mimopražské špitály v Čechách i na Moravě, např.  v Litoměřicích, v Ústí nad Labem (1327) a také v Kouřimi (1338). O rozkvětu řádu svědčí skutečnosti, že zatímco v roce 1257 potvrzuje pražský biskup Mikuláš řádu podací právo k 16 kostelům, přibylo do roku 1329 postupně dalších 12 kostelů. Po založení Nového Města pražského museli křížovníci postoupit své pozemky mezi sv. Petrem a Rybníčkem, za což dostali náhradou duchovní správu při nových farních kostelech sv. Jindřicha a sv. Štěpána. V roce 1351 založil řád nový špitál v Písku a od Karla IV. získal špitál v Českých Budějovicích. Roku 1352 přibyl i špitál v Sušici.

Středověká křesťanská medicína stavěla především na pracích lékařů antického světa. Torza některých spisů řeckých, římských i arabských lékařů se dochovala v klášterních knihovnách a sloužila řeholníkům v získávání a rozšiřování lékařských znalostí. Jedním z nejoblíbenějších spisů byl Avicenův Canon.

Ve 13. století se v Praze objevují i zárodky budoucího vysokého školství. Podle ustanovení lateránského sněmu z r. 1215 měl při každém katedrálním sněmu konat jeden mistr svobodných umění přednášky. V metropolitním chrámu měl být navíc ustaven i jeden magistr bohosloví. V Praze se partikulární studium konalo při chrámu sv. Víta. Bylo možné i udílet akademické hodnosti, ty ale byly platné pouze v dané zemi.

Do konce 13. století měla farmacie u nás podobu klášterního nebo mnišského lékárenství. Pro další vývoj celého evropského lékárenství měl značný význam zákoník Fridricha II. pro Království obojí Sicílie vydaný v letech 1231–1241. Ve čtyřech paragrafech, v tzv. medicinálním řádu, stanovil lékařům způsob vzdělávání, zkoušek i výkonu praxe a určil sazbu za jejich odborné úkony. Svěřil jim dohled nad lékárnami a přípravou léčiv. Zakázal lékaři vlastnit lékárnu nebo se spolčovat s lékárníkem pro zisk. Lékárníkům (zvaným zde stationarii z lat. stationarius, což znamená dlouho na místě stojící; statio zn. stánek, též je nazýval confectionarii z lat. conficio – vyrábět) stanovil stvrdit přísahou, že budou plnit řádně své povinnosti. Určil jim i jednoduchý ceník léčivých látek a léčivých přípravků. Dohled nad jejich činností svěřil dvěma přísežným úředníkům a lékařům. Vznik nových lékáren (v trvalých stáncích) omezil jen na určitá místa a na souhlas vrchnosti.

S rozvíjejícím se zahraničním obchodem, především z Orientu a Levanty, se, v druhé polovině 13. století, do Prahy dostali i první lékárníci, zakládající veřejné lékárny. Nejstaršími známými byli Conradus apotecarius Pragensis působící v Praze od r. 1275 a italský magistr Bandinus de Aretio (pocházející z Arezza v Toskánsku), který byl v Praze od r. 1287 a který byl v letech 1310 až 1346 i osobním lékárníkem Jana Lucemburského. Za tyto služby obdržel statky v Hostivicích u Prahy. Do Prahy dovážel z Benátek řecké víno, ale především lékárenské orientální zboží. Na obchod s těmito komponentami měl privilegium bezcelního dovozu. Kolem r. 1296 je připomínán další lékárník, pražský měšťan Conradus dictus Riczhardus Apothecarius. Lékárny vznikaly i mimo Prahu. Lékárník sídlil v letech 1320-22 v Litoměřicích a 1383 v Litomyšli (Ludwig Frölich). V Brně byli souběžně dva lékárníci - 1342-46 Johannes apotecarius a 1344-55 Bartholomeus apothecarius. Do konce století jsou známí 1360-65 Martinus, 1371 Lucas, 1387 Tomáš a 1389 Petrus. V Olomouci působil r. 1366-71 apatekář Ondřej.

Table of Contents

Historie českého zdravotnictví

Copyright

Historie českého zdravotnictví

Úvod

13. století

Zdravotnická opatření

14. století

Školství a věda

Farmacie

Počátky českého lázeňství

Nemocnice

Některé mimopražské špitály

15. století

Farmacie

Školství

16. století

Nemocnice

Školství

Farmacie

17. století

Školství a věda

Jezuité

Lékárenství

Špitály a nemocnice

Nemocnice U Milosrdných Na Františku

18. století

19. století

20. století