Copyright © 2015 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu 14TH DEADLY SIN

vydaného nakladatelstvím Little Brown and Company, New York,

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

www.alpress.cz

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7543-215-5 (ePub)

ISBN 978-80-7543-216-2 (mobi)

Věnováno TK

První část

Kapitola 1

Bylo zářivě slunečné květnové ráno a Joe Molinari se procházel v parku s Martou, svým chytrým a zábavným psem, a Julií, svou úžasnou devítiměsíční dcerkou.

Julie byla ve vaku, bříškem se opírala o tatínkovu hruď, dívala se mu přes rameno a prstíky mávala k jezírku se vší sebejistotou, že tvoří skutečná slova a tatínek se rád bude řídit jejími pokyny.

„Kdo ti dovolil ukazovat na ty věci?“ zeptal se Joe děcka.

„Dovolil?“ odpověděl si Joe sám a snažil se napodobit to, jak by asi mluvila Julie, kdyby to uměla. „Všichni víme, kdo tady velí, tati. Mně stačí jenom ukazovat a vydávat zvuky. Bla-bla. Utíkej k té lavičce. U těch kachen.“

Joe si prohrábl rukou vlasy, pevněji sevřel Martino vodítko a znovu se rozhlédl kolem. Přejel pohledem po cestě k lavičce, zkontroloval lidi se psy a kočárky, stíny mezi stromy a provoz za lesklou vodní hladinou a zastavil se, aby si ještě jednou prohlédl muže ve středním věku, který kouřil cigaretu a soustředěně hleděl na displej svého telefonu.

To byly návyky bývalého agenta FBI, bývalého zástupce ředitele Úřadu pro národní bezpečnost a současného konzultanta specializujícího se na odhad bezpečnostních rizik ve velkých korporacích, vládních agenturách a úřadech.

Momentálně měl Joe už zase šest měsíců práci, která ho zaměstnávala osmnáct hodin denně, hlavně v jeho kanceláři, kterou si zřídil doma ve volném pokoji. Byl to složitý projekt, překážková dráha plná faktických a politických komplikací. Měl dobrý pocit z toho, jak to zatím probíhá. A také měl dobrý pocit ze svého okolí, když se usadil na prázdné lavičce s dobrým výhledem na jezírko a kachny.

Julie se smála a mávala ručičkama, když ji vysvobodil z vaku a posadil si ji do klína. Marta došla k nim a snažila se umýt Julii obličej jazykem, než se do toho Joe vložil a odtáhl ji ke svému boku. Julie Martu milovala a komentovala to dlouhou větou ze svých miminkovských zvuků, právě když Joeovi zazvonil mobil.

Nebylo to Lindsayino vyzvánění, a když sáhl do kapsy košile, uviděl, že mu volá Brooks Findlay, vedoucí pracovník, který Joeovi zadal zakázku pro Přístav Los Angeles. Představil si ho: bývalého vysokoškolského fotbalistu, který se udržuje ve formě, má řídnoucí světlé vlasy a důlky na tvářích.

Bylo neobvyklé, aby mu Findlay volal takhle časně ráno, ale Joe to přesto zvedl.

Findlay řekl: „Joe, tady Brooks Findlay. Je vhodná chvíle si promluvit?“

Findlayův hlas přehlušil tupý kovový zvuk, který Joea přiměl k ostražitosti.

Co se to sakra s Findlayem děje?

Kapitola 2

„Ano, můžu mluvit,“ potvrdil Joe Findlayovi. „Ale nejsem u počítače.“

„To nevadí,“ řekl Findlay. „Víte, Joe, musíme naši dohodu ukončit. Prostě to nefunguje. Víte, jak to je.“

„Popravdě nevím,“ řekl Joe. „V čem je problém? Nerozumím.“

Do Joeova zorného pole vstoupila partička kluků, kteří na sebe křičeli a kopali si po asfaltové cestě fotbalový míč. Miminko zároveň dávalo Joeovi novou sérii pokynů. Položil mu ruku na bříško a doufal, že se nerozpláče. Julie uměla pořádně ječet.

„Brooksi, slyšíte mě dobře? Věnoval jsem tomu projektu hodně času. Zasloužím si vysvětlení a šanci provést úpravy…“

„Díky, Joe, ale to je mimo mou působnost. Necháme to tak, dobře? Vaše dohoda o mlčenlivosti samozřejmě platí a šek máte v poště. Poslechněte, mám další hovor. Musím končit. Mějte se.“

Na lince se rozhostilo ticho.

Joe držel mobil chvíli v ruce a pak ho vrátil do kapsy. Páni. Žádná omluva. Ani vysvětlení k zachránění tváře. Jenom zbytečně brutální výpověď.

Joe si v duchu přehrál své poslední rozhovory s Findlayem ve snaze najít něco, co mohl přehlédnout, nějaký náznak stížnosti – ale nic, co by tohle vysvětlovalo. Naopak, Findlay se zdál být s jeho prací spokojený. A Joe si byl jistý, že jeho předběžná analýza bezpečnostních protokolů kontejnerové dopravy v Přístavu Los Angeles stojí na pevných základech.

Rozhodně neměl důvod očekávat něco takového.

Když zahnal prvotní šok a zmatek, pohlédl Joe na svoji novou realitu. Zaprvé to znamenalo ztrátu příjmu následovanou ponížením, až bude muset tenhle propadák vysvětlovat při příštím pracovním pohovoru.

To pomyšlení bylo skoro nesnesitelné.

Chtělo se mu zavolat Lindsay, ale proč kazit den i jí?

„Hej, Julie,“ řekl své teď už hodně neklidné dcerce. „Věřila bys tomu? Taťku vyrazili. Po telefonu. Prásk.“

Joe zapnul děcko zpátky do vaku a Julie natáhla ručičku a dotkla se jeho tváře.

„Jsem v pohodě, Julie Anne. Asi bychom měli jít domů. Mám chuť na banánový koktejl. Jak ti to zní?“

Julie vypadala, jako by se měla rozplakat.

Jeho holčička odrážela jeho pocity.

Joe řekl: „No tak, no tak, zlato. Neplakej. Na kachny se přijdeme podívat jindy. V dohledné budoucnosti sem můžeme chodit každý den. Přidám do koktejlu broskve, dobře? Broskve máš ráda.“

„To teda mám,“ řekl Joe svým miminkovským hlasem. Přejel pohledem po parku a pak se s Julií postavil.

„Můžeme, Marto? Hodná holka.“

Border kolie zaštěkala a poskočila, tak jí povolil vodítko a vydal se na několik bloků dlouhou cestu domů.

Tou dobou už Joe nemyslel na ovoce, led a jogurt. Myslel na Findlaye a představoval si, jak cpe toho podlého mizeru do mixéru.

Kapitola 3

Toho rána jsem seděla za stolem, zatímco světlo proudilo dovnitř okny z Bryant Street a dopadalo na linoleum v místnosti mužstva.

Můj parťák inspektor Rich Conklin stál vpravo za mnou a velitel detektivů Warren Jacobi se netrpělivě tyčil nad mým levým ramenem.

Jacobi před pár lety schytal dvě kulky do nohy a kyčle a po těch zraněních zestárl. Měl pětadvacet kilo nadváhu, v kloubech mu za chůze praskalo a lupalo a jeho suchý humor ztrpkl.

„Počkej, až to uvidíš,“ zahuhlal, podal mi disk a pak si hlasitě povzdechl, zatímco jsme čekali, až můj líný počítač naběhne.

Zasunula jsem disk do mechaniky. Zabzučelo to a potom se na monitoru objevilo video s datem a časem toho rána. Kamera byla umístěná pod mihotavými pouličními lampami u skoro opuštěného bloku nechvalně známého Tenderloinu. Záznam byl zrnitý, pořízený lacinou bezpečnostní kamerou, jaké se používají spíš jako rekvizita než jako nástroj ke skutečné identifikaci lidí.

„To je Ellis Street,“ řekl Jacobi. „A tohle je to, čemu říkám póvl,“ dodal a ukázal prstem jako klobása na tři postavy vstupující do záběru. Ti muži měli na hlavách černé kšiltovky a na sobě modré větrovky s bílými písmeny SFPD na zádech. V rukou drželi automatické pistole a rázně kráčeli k non-stop otevřenému obchodu proplácejícímu šeky se žlutým vývěsním štítem, na kterém stálo KRÁTKODOBÉ PŮJČKY, VYPLÁCENÍ ŠEKŮ.

Napřímila jsem se na židli a pak se otočila k Jacobimu.

Co to sakra je?

„K čertu s těmi parchanty,“ utrousil. „Boxerová, nedá se na tom nic poznat. Nemůžeš to zaostřit?“

„Nic lepšího z toho nedostanu,“ namítla jsem.

Dlouhé zrnité vteřiny jsme sledovali, jak policisté postupují temnou ulicí lemovanou nízkými hranatými domy. Pak se sešli před osvětleným obchodem a jeden po druhém vstoupili dveřmi dovnitř.

Okamžik nato světla v obchodě zhasla. Dveře se otevřely a jeden z „poldů“ vyběhl z obchodu se sportovní taškou pod paží následovaný dalšími dvěma muži, kteří nesli podobné tašky.

Když pak utíkali směrem ke kameře, hledala jsem rysy jejich obličejů, něco, co by se dalo prohnat softwarem na rozeznávání tváří.

Ale ty tváře byly všechny stejné.

Pak mi to došlo. Ti lumpové měli latexové masky, které zcela zakrývaly jejich rysy. Několik vteřin poté, co odešli z obchodu, vyběhli muži v policejních větrovkách ze záběru kamery.

„Proboha,“ utrousil Jacobi. „Povězte mi prosím někdo, že ti chlapi jsou cokoli jiného než poldové.“

Kapitola 4

Z toho, co jsem právě viděla na monitoru, se mi udělalo zle. Stejně jako Jacobi jsem doufala, že jsme se dívali jenom na lupiče se špatným smyslem pro humor, a ne na skutečné policisty dopouštějící se ozbrojeného přepadení.

„Byly tam nějaké oběti?“ zeptala jsem se Jacobiho.

„Jedna,“ odpověděl. „Majitel nechtěl prozradit kombinaci trezoru, dokud ho nerozstříleli na kusy. Než vykrvácel na podlahu, podařilo se mu říct pár slov zdravotníkům. Řekl, že měl v sejfu v podlaze asi šedesát tisíc.“

Conklin hvízdl.

Jacobi pokračoval: „Tohle je druhý takový případ. Před pár dny tři muži v čepicích a větrovkách sanfranciské policie přepadli španělskou samoobsluhu. Mercado. Nikdo nezemřel, ale byla to další velká rána. Nemusím říkat, že ty chlapy musíme zastavit, nebo to schytá každý muž a žena v uniformě, ať si to zaslouží, nebo ne.“

Conklin a já jsme přikývli a Jacobi pokračoval: „Oddělení loupeží na tom už dělá, ale řekl jsem Bradymu, že teď, když máme vraždu, potřebuju, abyste s ním spolupracovali vy dva. Boxerová, znáš se se seržantem Westem, který vede loupeže. Zavolej mu. Ty a Conklin budete dělat s jeho hochy. Tohle je nejdůležitější případ, jaký momentálně máme.“

„Provedeme, šéfe.“

Jacobi vydusal z místnosti mužstva a cestou si pro sebe něco mumlal.

Tou dobou už oddělení loupeží nejspíš pročesávalo Ellis Street a technici rozebírali obchod s názvem KRÁTKODOBÉ PŮJČKY, VYPLÁCENÍ ŠEKŮ na kusy. Mohli jsme jen doufat, že se přihlásí nějaký práskač nebo že po sobě tahle skupina profesionálů nechala nějaké stopy.

Zavolala jsem seržantovi Sandymu Westovi, zopakovala Jacobiho instrukce a on mi pak řekl, co o tom případu zatím ví.

„Místo činu je nepřístupné,“ prohlásil. „Technici ho uzavřeli, dokud neskončí, což by mělo být během dneška.“

West mi pověděl, že dostane video z první „Větrovkové loupeže“, ozbrojeného přepadení mercada.

„Je na prokuratuře, ale požádám, aby vám okamžitě poslali kopii.“

Zavolala jsem na administrativní oddělení a řekla si o rozpisy služeb policistů všech šarží v Jižní divizi. Usoudila jsem, že bych mohla aspoň udělat seznam těch, co byli v době obou loupeží mimo službu.

Pro mě otázka číslo jedna zněla: Byli ti lupiči opravdu poldové, nebo jenom darebáci v policejním oblečení? Každopádně ty policejní větrovky lupičům nejspíš poskytly pár vteřin času, než obětem došlo, že byly přepadeny.

Můj ochotný parťák zaběhl pro burritos k snídani a já v kuchyňce uvařila čerstvou kávu. Pak jsme se usadili ke svým stolům sraženým k sobě, připravení pustit se do vyšetřování od stolu.

Kapitola 5

Několik hodin poté, co jsem mluvila se seržantem Westem, jsme s Conklinem stále čekali, až nám z úřadu okresního prokurátora pošlou video z první známé loupeže „Poldů ve větrovkách“. Podívala jsem se na hodinky. Pořád bych to mohla stihnout. Pověděla jsem svému parťákovi, že budu za dvě hodiny zpátky.

„Mám rande a nemůžu přijít pozdě.“

Richie otevřel zásuvku stolu, vytáhl úzký balíček v dárkovém papíru s mašlí a přáním a podal mi ho.

„Tohle je pro Claire. Zkus mi přinést kousek dortu.“ Vítězně se usmál. Je to pohledný chlapík, kterému se nějak podařilo ubránit se marnivosti.

Vzala jsem ten dárek spolu s tím, který jsem měla uložený ve své horní zásuvce, a pak jsem vyjela s autem z parkoviště na druhé straně ulice. O dvě klikaté ulice a deset minut později jsem zaparkovala svůj starý Ford Explorer u chodníku před Bay Clubem. Na palubní desku jsem položila svůj průkaz. Pak jsem zašla za roh a vstoupila do Marlowe, báječné restaurace sídlící v cihlovém domě s velkými okny, do jejichž skel byly vyryté citáty o víně a jídle.

Nahlédla jsem dovnitř a uviděla Yuki a Claire sedící u zadního stolu pro čtyři. Vypadaly zabrané do hovoru a podle výrazu jejich tváří obhajovaly protichůdné názory. Prošla jsem dveřmi do světlého prostoru v industriálním slohu a Yuki mě okamžitě zahlédla. Skoro to vypadalo, jako by doufala, že ji zachráním.

Zavolala na mě přes hlasitý hovor, který se odrážel od povrchů z kachlíků a oceli: „Lindsay, tady jsme.“

Zamířila jsem ke svým kamarádkám a Claire vstala, abychom se mohly obejmout. Vypadala skvěle. Na sobě měla černé kalhoty a svetr s výstřihem do véčka. Na krku jí visel diamantový přívěsek ve tvaru motýla. Claire se obvykle snaží shodit pár kilo, ale mně připadala vždycky dokonalá.

„Mám tě ráda, Motýlku,“ řekla jsem. „Všechno nejlepší k narozeninám, kámoško.“

Zasmála se. „Taky tě mám ráda, Linds.“

Opětovala mé objetí a já se posadila na židli naproti ní a vedle Yuki. Yuki je drobná a toho večera měla na sobě modrý kostým se smetanovou hedvábnou blůzou, na jejíž límeček spadaly její lesklé černé vlasy. Kolem krku měla šňůru bledě růžových korálů. Když jsem Yuki viděla před týdnem, vypadala o něco spokojeněji než teď.

„Jsi v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Nic mi není,“ odpověděla.

Objaly jsme se a já si sotva stačila přehodit sako přes opěradlo židle, když ke stolu připlula Cindy zářící jako růže za rozbřesku.

Následovala další objetí a polibky a Cindy přidala dárek na rostoucí hromádku blýskavého papíru s mašlí uprostřed stolu. Plácly jsme si a já zamávala na číšníka.

Měla jsem chuť na místní specialitu: hamburger s hovězím Niman Ranch obložený karamelizovanou cibulkou, slaninou, sýrem a omáčkou aioli, vložený mezi poloviny horké housky s máslem. A hranolky k němu. A ještě víc než na tu pochoutku jsem se těšila na posezení s kamarádkami.

Byla to Cindy, kdo naši skupinku pojmenoval „Ženský vyšetřovací klub“. Byl to vlastně žert s reálným základem, protože jsme se všechny čtyři ve svých zaměstnáních zabývaly tématem vraždy: já na oddělení vražd, Claire v pozici policejní lékařky, Yuki jako stoupající hvězda na úřadu okresního prokurátora a Cindy Thomasová coby špičková reportérka soudní rubriky v Chroniclu.

Cindy byla nově také spisovatelka. Její kniha z oblasti literatury faktu Fishova dívka – skutečný příběh lásky a sériových vražd byla založená na případu, na kterém jsem pracovala já s Conklinem a v němž figurovali dva vrazi, které jsme obě moc dobře znaly. Cindy ten případ sledovala a pomohla ty vrahy dopadnout.

Její kniha měla vyjít koncem týdne. Věděla jsem celkem přesně, proč Cindy tak září.

Když jsme si u číšníka objednali pití a oběd, ozvala se Claire: „Yuki chce seknout s prací.“

„Ani náhodou!“ vyhrkly jsme já a Cindy současně.

„Uvažuju o tom,“ řekla Yuki. „Jenom uvažuju. Je to jen takový nápad, víte? Vy jste hrozné.“

Cindy se do toho vložila, jak jsem očekávala.

„Ach můj bože. Bylo mi jasné, co se s tebou děje. Jsi těhotná.“

Yuki si vzala mého šéfa, náročného, ale férového poručíka Jacksona Bradyho, a byli spolu teprve tři měsíce. Ještě jsem nestačila vstřebat novinu, že Yuki a Brady budou mít dítě, a Yuki už Cindy odpovídala svým typickým kulometným stylem.

„Ne, ne, ne. Nejsem těhotná, ale jestli vám to všem nevadí, měli bychom si hned objednat, protože za hodinu musím být u sepisování výpovědi…“

A v tom mi zazvonil mobil.

Podívala jsem se na displej, zatímco mě všechny probodávaly očima. Pro svoje uzavřené schůzky jsme měly jedno pravidlo: žádné telefony.

„Promiňte,“ omluvila jsem se. „Musím to vzít.“

A vzala jsem to.

Table of Contents

První část

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Druhá část