Copyright © 2013 Knaur Taschenbuch. An imprint of

Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH&Co. KG, München

Translation © Pavel Dufek, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu DAS SCHWERT DES NORMANNEN,

vydaného v roce 2013 nakladatelstvím Knaur v Mnichově,

přeložil v roce 2016 Pavel Dufek

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

www.alpress.cz

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7543-218-6 (ePub)

ISBN 978-80-7543-219-3 (mobi)

DO SVĚTA

V noci přepadli naši vesnici ozbrojenci, seskočili z koní a hořícími loučemi zapálili doškové střechy chatrčí.

Hodně z toho, co následovalo bezprostředně nato, mám ještě před očima v hrůzostrašných detailech, zatímco mnoho jiných podrobností si vybavuji už jen mlhavě. Tenkrát jsem byl totiž asi pětiletý mrňous. Určitě jsem ležel u mámy. Jako poslední vzpomínky mi v paměti zůstaly teplo jejího hebkého těla a slabá vůně mléčné kaše a ohniště. A samozřejmě to, jak zemřela.

Při prvním výkřiku leknutím vyskočila a napjatě naslouchala. Ale než mě stačila strhnout k sobě a uprchnout, únikovou cestu jí ve dveřích zastoupili dva muži. Za velkého rámusu vtrhli do chatrče. V plápolavé ohnivé záři venku působily jejich tmavé postavy jako démoni z pekelné říše. V sevřených pěstech se zaleskla dlouhá ostří mečů a jako by hledala nepřátele, které by rozpoltila. Vtom muži zpozorovali štíhlé tělo mé matky, jež se zvedla a třásla. Já jsem se pevně držel cípu její košile.

Vyměnili si úšklebek, popadli matku a srazili ji na kolena. Jediným škubnutím jí strhli tenkou lněnou košili z těla a zírali chtivě na obnažená prsa. Já jsem dostal kopanec, až jsem vletěl mezi hrnce a pánve u ohniště.

Mámu hodili naznak na lože. Jeden ji pevně držel a druhý se zatím obnažil a vrhl se na ni. Vřeštěla jako pominutá a snažila se jim vykroutit. Muži se však její marné snaze jenom smáli. Stále ještě mám před očima holou zadnici toho chlapa, který do ní pronikl jako první, a při vzpomínce na její vřískot mi dodnes naskakuje husí kůže. Netrvalo dlouho a na řadu přišel další. Opět se pokusila ubránit. Chlapy to rozzuřilo a tloukli ji, dokud její odpor nezlomili. Potom jsem ji slyšel už jen sténat a naříkat.

Ještě horší bylo náhlé ticho, které pak nastalo. Tak neúnosné, že jsem se vyřítil na muže, který na ní zrovna ležel, a s bojovým pokřikem mu zabodl kuchyňský nůž do nohy. Samozřejmě ne hluboko. K tomu mi scházela síla. Ale stačilo to, aby po mně s řevem skočil, nechal mámu mámou a zvedl ze země svůj meč. Téměř líně napřáhl paži a byl by mě jedním máchnutím rozsekl vejpůl, kdyby se zčistajasna neobjevily dvě železné ruce, neuchopily mě zezadu a neodtáhly mě mimo dosah meče.

„Toho kluka ne, vy hlavy dubové!“ zahřměl hluboký hlas. „Kvůli němu tady přece nejsme. A přestaňte se chovat jako prasata.“

Zběsile jsem klátil nohama a volal maminku. Oba prznitelé si z podlahy zahanbeně zvedli kalhoty. Máma ležela s vytřeštěným pohledem na zváleném loži a už se nehýbala.

„Zatraceně! Blbouni!“ utrousil můj zachránce při pohledu na ni a potom zavelel: „Prohledejte to tu a poberte všechno užitečné. A pak honem pryč odsud.“

Jednu paži obtočil kolem mého malého těla a protáhl se nízkými dveřmi. Ještě jsem stačil vrhnout poslední sklíčený pohled na zhroucenou matku a vzápětí mi navždy zmizela z očí a života.

Křikem a kopáním jsem přivodil jenom to, že mě násilník jednoduše vlekl z chatrče za ruku po zemi. I venku se naskytla žalostná podívaná. Po hořících střechách se vlivem větru rychle šířily plameny a načervenalým světlem ozařovaly několik těl ležících na návsi. Slepice a husy se v panice rozprchly. Bojovníci sháněli dobytek. Dvě ječící dívky, skoro ještě děti, měly svázané ruce a nohy. Muži je přehodili jako pytle s moukou přes hřbet jedné herky. Ostatní vesničané stáli polonazí ve studeném nočním větru, třásli se a bezmocně přihlíželi, jak jim hoří domov a skrovný majetek.

Muž, který mě odvlekl z chatrče, mě zvedl do výšky a zadíval se mi do uslzeného obličeje. I když byl ještě mladý, měl obrovitou postavu. Sice štíhlou, zato svalnatou, s mohutnými rameny. Byl pohledný, měl ostré rysy, hluboko posazené oči. Hranatý obličej mu rámovaly rozevláté blonďaté vlasy. Od první chvíle jsem ho nenáviděl a pokoušel jsem se mu plivnout do tváře.

„Tak už se konečně uklidni, ty jeden malý rošťáku,“ zasmál se, až se mu ve svitu ohně zaleskly zuby. „Jinak tě nechám svázat jako tamhle ty děvečky.“

Opatrně mě postavil na nohy, ale pevně mě držel za krk. A svým mužům vydal rozkaz k odchodu. Později jsem si často vybavoval toto první setkání s Robertem z Hauteville, přezdívaným Robert Guiscard, latinsky Viscardus čili Lstivý, neboť byl mazaný jako liška.

Z dlouhé jízdy mi toho zůstalo v paměti málo. Snad jen to, že si mě Robert posadil k sobě na koně, noční vzduch byl třeskutý a většinu času jsem fňukal a mohl si oči vyplakat. Musel jsem mezitím upadnout do dřímoty, protože další vzpomínka se váže k velké ženě, která mě časně ráno pevně přitiskla k bujnému poprsí, odnesla do domu, zabalila do dek a posadila k hřejivému ohništi. Přitom notně láteřila, jak jsou její lidé bezcitní.

Jmenovala se Fressenda a byla to Robertova matka. Statná žena z dobré normanské krve, se širokými boky a vlasy žlutými jako zralé obilí. Jak jsem brzy zjistil, uměla přiložit ruku k dílu, měla jasný rozum a ostrý jazyk. I Robertova otce, nyní již padesátníka Tankreda z Hauteville, jím dovedla zkrotit tak, že se choval jako mírný beránek. Ale byla mu dobrou manželkou. O něj a tucet synů se starala stejně obětavě jako o pacholky a děvečky z hradu a rolníky ze vsi. Srdce měla otevřené a dost velké pro všechny, a dokonce i pro mě se v něm našlo místečko.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se mě.

Stále ještě vystrašený a plný zášti jsem se jí zprvu nechtěl ani podívat do obličeje, natož jí odpovědět. Nic si z toho nedělala, dala mi napít horkého mléka s medem a třením mi zahřívala nohy. Přitom nepřestávala brebentit a chlácholila mě, jako bych byl hloupý klouček, který z nerozvážnosti spadl do rybníka na návsi.

„Brynjarr,“ zamumlal jsem po chvíli neochotně.

„Cože?“

„Brynjarr.“

„Takhle že se jmenuješ?“

Zamračeně jsem pokýval hlavou a utřel si nos.

„To se mi nelíbí,“ pokračovala. „Nikomu by to nelezlo přes pysky. To je určitě nějaké pirátské jméno.“

Pro ni byli piráty všichni mořeplavci ze severu, kteří se svými loďmi přistáli na pobřeží, aby na pevnině obchodovali a nezřídka také loupili. Jako by jí přitom nedocházelo, že to jsou i její předkové.

Okamžik přemýšlela. „Víš, měli jsme tady jednoho čeledína. Byl to dobrák. Přednedávnem umřel. Jmenoval se Gilbert. Budu ti říkat po něm. To se k tobě hodí lépe. A vůbec, jsi pokřtěný?“

Nezmohl jsem se na slovo, jenom jsem na ni vykulil oči.

„Ale co, i kdyby…,“ usoudila a pokrčila rameny. „… tak tě holt pokřtíme ještě jednou.“

A tak se ze mě stal Gilbert. Ačkoliv jsem po celá léta nezapomínal na své pravé jméno, neboť to jediné mě ještě spojovalo s dětstvím a vlastní maminkou. Avšak Gilbert je opravdové normanské jméno a nemohu říct, že bych s ním byl nespokojený.

V sídle pánů z Hauteville jsem strávil dvanáct let. Fressenda mi časem dala zapomenout na nenávist a stala se mi druhou matkou. Ne že by mě rozmazlovala. Rod Hautevillů neměl bůhvíjak rozlehlé pozemky a nepřekypoval bohatstvím a hojností. Musel vykrmovat hodně hladových krků. Ze začátku jsem směl pást husy a později prasata. Tak vznikla moje přezdívka Gilbert Porchon, pasáček vepřů.

Prasata se takřka stala mým osudem, když jsem se poprvé odvážil k nim do chlívku. Chtěl jsem si v náruči pochovat jedno z právě narozených selátek. Vtom mě svině napadla, srazila na zem a zuřivě se do mě zakousla. Fressenda mě popadla za límec a odtáhla z jejího dosahu, dřív než mě zvíře mohlo zabít. Dodnes mám na památku viditelnou jizvu na tváři.

Fressenda nestrpěla zaháleče. Ani já jsem nebyl výjimka. Ale proti čeledínům jsem měl jednu výsadu: zacházela se mnou jako se synem a směl jsem jíst u stolu s panstvem. Někdy mi dokonce tajně podstrčila kus uzeniny a nazývala mě hezkým pirátským chlapcem. A když před velikonočními svátky křesťanů všem mužům z rodiny popořadě ostříhala vlasy, nesměl jsem mezi nimi chybět ani já.

Po čase jsem si na nový život zvykl a zbavil se strachu i ze samého Roberta. Kolikrát mě pochválil, a dokonce mě příležitostně bral na vyjížďku na koni. Určitě ne z lítosti nebo jako pokání, protože to neodpovídalo jeho povaze. Každopádně jsem se s muži, kteří mi zabili maminku, už nikdy nesetkal.

Hrad a vesnice Hautevillů ležely na mírném kopci, odkud jsme měli do všech stran výhled na široké okolí v nížině. Krajina byla dost zalesněná, a protože mýcení je velká dřina, obdělávaných ploch nebylo nazbyt. Do výšky čněla masivní a pochmurná věž, obklopená vesnickými chalupami. Široko daleko to byla jediná kamenná stavba. Zbytek – velký panský dům, stáje, kovárna a pekárna – byl postaven z kmenů stromů a celý obehnán příkopy a hradbami z kůlů. Žádné opevnění, které by dokázalo odolat soustředěnému útoku.

Ale síla rodu nespočívala v hradu, nýbrž v lidech. Na Tankredově straně stáli synové protřelí bojem, plavovlasí obři, s nimiž není radno si začínat. Serlo byl ve třiceti nejstarší a také nejrozvážnější. Po něm Vilém Železná paže, silný jako býk. Potom Drogo, Humfred a Godfred. Těchto pět porodila Muriella, Tankredova první manželka. Z její krve byla také dcera. S ní jsem se tváří v tvář nikdy nesetkal, neboť se provdala za šlechtice z dalekého Rouenu. Tankred pro ni dal s námahou dohromady věno. Synové přišli zkrátka. Jim nedokázal dát do začátku nic.

Po Muriellině smrti se oženil znovu a s Fressendou se mu nevedlo o mnoho lépe. Jejím nejstarším potomkem byl dvacetiletý Robert, můj únosce. Po něm následovali Mauger, Vilém, Alvered, Tankred, Humbert a Roger. Poslední děti byly přibližně v mém věku. K tomu ještě dcerka, která byla teprve v plenkách.

Mezi nevlastními sourozenci pochopitelně často vznikaly rozmíšky, ale Fressenda mezi nimi nedělala rozdíl. Všechny brala jako své vlastní děti. Nyní jsem k nim patřil i já. Ačkoliv mě Hautevillové unesli z mého domova, brzy pro mě představovali novou rodinu. I když si mě mladší z bratrů mnohdy dobírali, a aby mě pozlobili, oslovovali mě pasáček vepřů. Jenom Roger se k nim nepřidával. Asi proto jsem ho měl po celý život rád.

Obě mladé dívky, které z naší vesnice odvlekli spolu se mnou, musely pracovat v kuchyni. Jedna z nich otěhotněla a záhy se dala dohromady s jedním sedlákem. Druhá jednoho dne utekla. Muži se ji vydali hledat na koních, aby ji chytili. Co se s ní stalo, netuším. V každém případě už o ní nepadlo ani slovo.

Od doby, kdy si náš normanský vévoda Vilém upevnil moc, byly lokální války, krvavé rozepře a loupežné výpravy v zemi čím dál tím vzácnější. Dřív, v neklidných dobách, se takové kruté věci odehrávaly často. A nezřídka v nich mívali prsty bratři Hautevillové. Byli ochotni tasit meč za kohokoli, kdo jim zaplatil. Jen když z toho měli peníze. Fressendě se to nezamlouvalo, ale pokud žně nepostačovaly, nestěžovala si, když bylo z čeho uvařit a podařilo se jí všechny nakrmit.

Přes nízký věk se Robert těšil úctě i u starších nevlastních bratrů. Myslelo mu to a díky vychytralosti také získal přezdívku Guiscard. O tom, proč tehdy spolu s kořistí unesl právě mě, se nikdy nemluvilo. Až jednoho dlouhého zimního večera. To mi bylo deset let a Rogerovi devět. Venku ležel sníh, děvečky sklidily z tabule a všichni se shromáždili kolem velkého ohně u zadní stěny síně. Starší bratři popíjeli pivo a hráli v kostky. Fressenda se zabalila do deky a zahřívala si nohy u rozpáleného kamene. Také Tankred si přehodil kolem ramen ovčí kůži. My kluci jsme si v ohni opékali jablka.

„Otče, vyprávěj, jaké to bývalo kdysi,“ škemral Roger.

„Už zase? Jenom to ne!“ zaúpěli starší.

„Ale ano. Tati, prosím.“

Jestli šlo Tankredovi něco dobře, pak to bylo vyprávění historek. Podle potřeby dokázal ztišit hlas, jako by se se slovy mazlil, a hned zase zahřměl. A vůbec, celým svým zjevem propůjčoval bájím a pověstem zvláštní kouzlo. Hříva, která mu rámovala tvář ošlehanou větrem, mu dodávala vzezření, že vypadal jako sám vládce bohů Tór. Jakmile líčil nějakou veselou příhodu, křiklavě modrýma očima šelmovsky mžoural. A to se nestávalo ojediněle.

„Tak dobrá, mládenci.“ Odkašlal si a přihodil do ohně slepičí kost, kterou předtím okusoval. „Tak vám tedy budu dneska vyprávět, jak Normané přišli do této země.“

Plni očekávání jsme se k sobě smáčkli ještě víc.

„Jak dobře víte, naši předkové sem přišli ze vzdáleného severu, ze země fjordů a zasněžených hor. Mnozí z nich až z ostrovů ležících daleko v moři. Ty se nazývají Orkneje. Na rychlých dračích lodích pluli po řekách proti proudu do vnitrozemí, bojovali a odnášeli si kořist. Domů vozili svým ženám zlato, jantar a stříbro. Strach jim nenahnala ani bouře, ani bitevní vřava, protože na udatné válečníky čekaly věčné radovánky ve Valhale, kam putují duše padlých bojovníků. A pořádný chlap se poznal podle počtu stříbrných prstenů, které mu zdobily ruce.“

„Námořní lupiči,“ utrousila Fressenda. Pro Valhalu a starodávné bohy neměla pochopení.

Ale my jsme si jí nevšímali. Přestože jsme tyhle bajky slyšeli už stokrát, stejně jsme se jich nikdy nemohli nabažit.

„Jeden z těch mužů se jmenoval Hrolf,“ pokračoval Tankred. „Přezdívali mu Chodec Hrolf. Tohle přízvisko si vysloužil tím, že byl obrovitý a žádný kůň ho neunesl. Proto musel chodit po svých. Frankové mu později říkali Rollo. Snáz se jim to vyslovovalo. Byl to ohromný válečník, obklopil se družinou hotových ďáblů a ti se s ním plavili po širém moři. Dostali se až do země zvané Frísko, dobývali kořist, otroky a krásné ženy.“

V tu chvíli Fressenda opovržlivě zavrčela. Ale Tankred se nenechal rušit.

„V dalším roce dopluli na západní pobřeží, kde žili Anglové a Sasové. I tam se jim vedlo obdobně, takže se po návratu domů mohli nechat oslavovat jako hrdinové. K Rollovi se přidávalo stále více mužů.“

Tankred si lokl piva a požitkářsky říhl.

„Nakonec připluli k našemu pobřeží a od ústí Seiny do moře veslovali proti proudu. To, s čím se Rollo setkával, se mu líbilo. Úrodná půda, řeky plné ryb a lesy bohaté na lovnou zvěř. Na polích se dařilo pšenici, na zelených loukách se pásly ovce a hovězí dobytek. A tak se Rollo rozhodl skoncovat s potulným životem a konečně se usadit. Spolu se svými druhy si podmanil místní lid a zřizoval opevnění. Frankům, kteří zemi vlastnili, to samozřejmě nešlo pod fousy. Pustili se s Rollem do války. Tenkrát jim kraloval Karel zvaný Prosťáček. I když Rolla jednou dokonce porazil, nepodařilo se mu Seveřany vyhnat a nakonec s nimi uzavřel dohodu. Směli si ponechat obývané území pod podmínkou, že je budou bránit proti dalším vetřelcům z moře. Za to mu měli odpřisáhnout oddanost. Na důkaz toho si Rollo vzal za ženu Giselu, královu dceru, a nechal se pokřtít. Na znamení věrnosti měl potom králi, jak bylo u Franků zvykem, políbit nohu.“

Tankred čtverácky mrkl okem, odmlčel se a zabořil nos do džbánku na pivo. To se ví, že jsme se potají hihňali, neboť jsme již věděli, co přijde dál. Po vydatném doušku si otřel rty od pěny a navázal přetrženou nit.

„Co? Políbit králi nohu? Hergot! To bylo na Rolla při nejlepší vůli přece jen příliš. Proto přikázal jednomu ze svých mužů, aby to udělal za něj. Ale i jemu se to příčilo, a tak se zdráhal. Jenomže Rollo trval na svém. Tak se to chlapisko sehnulo, popadlo královu nohu a zvedlo ji ke svým ústům tak vysoko a prudce, až král upadl na záda.“

Po těchto slovech jsme pokaždé výskali a řvali smíchy. A bylo úplně jedno, jak často jsme tenhle příběh slýchali. Roger vyskočil a pobaveně napodoboval oba dva. Toho, co králi zvedl nohu do výšky, i krále samého, jak se svalil naznak do špíny. Nyní se dala do smíchu i Fressenda. Zavolala si nejmladšího syna k sobě, políbila ho a láskyplně pohladila po rozpálených tvářích.

„A jaké nám z toho plyne ponaučení, mládeži?“ nadhodil Tankred otázku.

„Norman se neskloní před nikým,“ zahulákali jsme všichni sborově.

„Tak jest!“ smál se Tankred spolu s námi.

Samozřejmě jsme dychtili po dalším vyprávění. Následovalo několik z mnoha legend, co v rodině kolovaly o severských válečnících Hialltovi, Tankredově pradědovi, který do země přišel po Rollově smrti, a Vilému I. normandskému, zvanému Dlouhý meč, jehož syn sloužil jako člen královského doprovodu. Jemu Hiallt jednou při lovu zachránil život, za což obdržel léno, na němž rodina žila. Vesnici pojmenoval po sobě Hialtus Vila. Jak Normané čím dál tím víc přijímali frančtinu, časem se vsi začalo říkat Hauteville.

Přeslavné předky jsem Hautevillům záviděl. V okamžiku, kdy Tankred zívl, jsem zvolal: „A co já? Jsem taky Norman, nebo Dán?“

Všichni na mě náhle upřeli zrak, až jsem se rozpaky začervenal.

„Ty?“ obrátil se na mě Humbert pohrdavě. „Ty jsi pasáček vepřů. Ti ze severu nepocházejí.“

„Sám jsi pasáček vepřů,“ ohradil jsem se směle a dloubl ho do žeber.

„Humberte, můj synu, v tom nemáš pravdu,“ vyvedl jej z omylu Tankred. „Dostal se k nám jako rukojmí. A Gilbert není jeho pravé jméno.“

Chlapci zírali udiveně. „Jako rukojmí?“

„Roberte!“ zahřměl Tankred. „Pojď sem a pověz hochům konečně, jaký má původ.“

„Otče, zapomeň na to,“ odbyl jej Robert, aniž se odtrhl od kostek, které stále hrál se staršími bratry. „Jaký má smysl o tom vést řeči? Vždyť je ten muž dávno po smrti.“

Že by Robert znal mého otce? Seděl jsem jako zkamenělý. Velké oči jsem nespouštěl z Tankreda. Ten se nade mě naklonil a pohladil mě po rozcuchaných vlasech.

„Tvůj otec byl mořeplavec. Vlastnil několik dlouhých lodí s válečníky. Námořní pirátství se dnes už nevyplatí, ale i tak se pořád ještě vyskytuje. Jeho tábor na pobřeží přepadli a on musel opustit loď, na které ses nacházel s matkou. To jsi byl ještě moc malý. Odvlekli vás do vesnice, co nese jméno Saint Croix, Svatý Kříž, podle kříže křesťanského Boha. V naději, že si pro vás tvůj otec přijde a zaplatí výkupné. Robert se o tom doslechl a rozhodl se, že tě unese sám. Dlouho se pak vyptával v přístavech a pátral po tvém otci. Trocha peněz z výkupného by nám všem přišla vhod, chlapče, leč marně. Už jsme o něm nikdy neslyšeli.“

Tahle novina na mě zapůsobila tak silně, že jsem se chvilku nezmohl na slovo.

„Jak se jmenoval?“ osmělil jsem se konečně.

„Prý si říkal Sven Dlouhovlasý.“

„Robert se určitě spletl a Gilbert je přece jen prachobyčejný pasáček vepřů,“ krákoral Humbert.

„Možná,“ pokýval Tankred hlavou. Vzápětí na mě mrkl.

„Ale třeba je to také dánský princ.“

Dánský princ! Srdce se mi rozbušilo. Větší radost mi nemohl udělat. V noci jsem ani nemohl usnout. Představoval jsem si sám sebe jako válečníka mezi drsnými námořníky na otcově lodi, co je veze za dobrodružstvím. Brynjarr Svensson, neohrožený syn pověstného mořeplavce a vojevůdce Svena Dlouhovlasého. Na desetiletého kluka silný zážitek. Dokonce i Humbert se ke mně od té doby choval s větší úctou.

Dva týdny nato byla ves Hauteville přepadena.

Tentokrát to málem odnesli Humfred a Godfred. Tryskem se hnali sněhem jako zběsilí, pronásledováni tlupou ozbrojených jezdců. Až na poslední chvíli se jim podařilo dostat na hrad, a tím se zachránit. Ale to už začali pronásledovatelé pustošit vesnici. Na pastvině sháněli dobytek a chytali koně. Potom vrhali zápalné šípy na střechy pokryté dřevem.

„Ani nepomýšlejte na odpočinek,“ zavrčel na udýchanou dvojici Serlo. „Okamžitě na ně musíme zaútočit.“

Ve spěchu na sebe hodil drátěnou košili a chňapl po štítu a kopí. Tři zbrojnoši učinili totéž.

Fressenda, s neupravenými vlasy, rozpuštěnými až po boky, zbrojnošům nařídila, aby vylezli na střechy a hasili požár. Ženy utvořily řetěz a předávaly si vědra se studniční vodou a ta se pak vytahovala nahoru.

Také Robert s Maugerem chvatně sahali po zbraních. Ani Tankred si nenechal ujít příležitost vlastníma rukama bránit sídlo a majetek. Bleskurychle všichni vyrazili z brány a hnali se na nepřátele.

Došlo ke krátkému, zato lítému boji. Navzdory přesile nepřátel Hautevillové díky obrovské nespoutanosti a odhodlanosti zakrátko získali převahu. Tři útočníci padli a ostatní uprchli na koních. O život bohužel přišel také Tankred. Šíp mu provrtal hrdlo.

Ještě dlouho jsem pro něj truchlil.

Sven Dlouhovlasý.

To jméno mi pak strašilo v hlavě po zbytek života. Princ, nebo pasáček vepřů? Kdo vlastně jsem? Pravděpodobně pouze syn obchodníka, který se plavil po moři a utekla mu žena.

A přece Tankredova slova povzbudila mého ducha a nenechala mě spát. Podobné věci se musely honit hlavou jeho synům, kdykoli si připomněli jeho vyprávění o velkých činech, bojích, cti, odvaze, dobývání a kořisti. Tankred snil o starých časech, kdy odvážní muži ještě oplývali bohatstvím. Ať se Fressenda snažila jeho vliv vyvažovat, jak chtěla, všech dvanáct synů bylo nakaženo vášnivou touhou vykonat něco velkého.

U Hautevillů bylo kromě hradu a kousku půdy sotva co zdědit. Místo aby se to málo ještě dělilo, rozhodlo se, že Serlo, jakožto nejstarší, převezme všechno. Ostatní měli vstoupit do služby u některého velkorysého pána nebo zkusit štěstí v cizině. Jako první opustili teplý domov u Fressendy Vilém a Drogo. To bylo krátce po mém příchodu do Hautevillu. Doneslo se jim totiž, že jsou na dálném jihu vítáni normanští žoldnéři. Jistý Norman jménem Richard Drengot vděčil válečným zásluhám za povýšení na hraběte z Aversy a sháněl do zbraně schopné muže. Kde Aversa leží, věděl snad každý. Kde jinde než v Itálii? Tradovalo se, že tam je teplo, lépe než u nás, kde bývá často velmi vlhko. Takže se oba vydali na jih. Rodina si samozřejmě mnohokrát kladla otázku, jak se jim daří, ale dlouho nepřicházela žádná zpráva.

Po Tankredově smrti se Fressenda hodně změnila. Kolikrát mívala nepřítomný pohled, sedávala mlčky a upřeně se dívala před sebe. Jindy nás zase rozčilovala nekonečnými řečmi a starostmi o Viléma a Droga. Ačkoliv to nebyli její vlastní synové, stýskalo se jí po nich.

Uteklo sedm let. Najednou se na hradě objevili cizí válečníci. Byli dobře vyzbrojeni a opálení a od sluníčka měli také vyšisované vlasy. Jednoho jsme poznali. Odjel tehdy s Vilémem a Drogem. Měl moc co vyprávět.

Přišel nám vyřídit pozdravy a verbovat žoldnéře. Bratrům se údajně vedlo dobře. U lombardských knížat se nechávali najímat jako vrchní velitelé žoldnéřů a bojovali tu na jedné, tu na druhé straně. V zemi, která se jmenuje Sicílie, dokonce proti Saracénům. Mezitím se však většina Normanů v Itálii semkla a za svého vůdce si zvolila Viléma. Nyní ho nazývali Vilém Železná paže. Inu, proč ne? Paži jako ze železa míval vždycky. A přece nás všechny udivilo, co nám ten člověk vykládá. Muž, který se nebojí smrti, může na bohatém jihu Itálie drancovat nesčetná města a podrobovat si zemi, nemluvě o krásných ženách. Na důkaz toho s sebou přivezl cenné dary.

Všechno nasvědčovalo tomu, že jih Itálie je země zaslíbená. Obzvlášť Robertovi se toužebně blýskaly oči. Hned chtěl znát nejmenší podrobnosti. Ten je další na řadě, pomyslel jsem si. Ale nakonec bratry následoval po dvou letech nejprve Humfred.

Kdežto Robert si našel něco jiného, od čeho si sliboval zlatou budoucnost. Vstoupil do služby jako velitel jízdy u mocného pána z Creully. Říkalo se mu baron Hamon le Dentu, poněvadž ho jedna rána mečem připravila o část rtu, takže od té doby stále ukazoval zuby. Díky odvaze a chytrosti se Robert stal pro tohoto normandského barona nepostradatelným. Navíc se Robert zamiloval do jeho jediné dcery a doufal, že se s ní ožení.

Osud tomu chtěl jinak.

Již více než deset let panoval v Normandii neklid a vypukla otevřená vzpoura proti mladému vévodovi Vilému Levobočkovi, později zvanému Dobyvatel. Dnes je anglickým králem, ale tenkrát mu jeho vzdálení příbuzní titul vévody nepřáli, neboť byl nemanželské dítě. Zejména v Bessinu a na poloostrově Contentin, kde Hautevillové žili, mělo povstání mnoho stoupenců. Tamější baroni stále ještě lpěli na starých časech. Křesťanskou víru a vazalství zaváděné Franky přijímali spíš vlažně. Cítili se jako svobodní muži, kteří si své vůdce volí sami. Aby se podřizovali napůl ještě dítěti, a ke všemu parchantovi, jim bylo proti srsti. Ke strůjcům spiknutí patřil také Hamon le Dentu a Robert Guiscard mu stál oddaně po boku.

Po pokusu o vraždu, jemuž nyní devatenáctiletý vévoda unikl jen o vlásek, se situace rázně přitvrdila. Rebelové se obávali Vilémovy pomsty, a proto začali budovat mocné vojsko. Ve hře toho bylo hodně. Případné vítězství mohlo mít velký význam i pro Roberta. Vévoda Vilém také začal shromažďovat bojovníky, jenomže se mu podařilo dát dohromady pouze malý houf mužů. Zdálo se, že jej pád nemine, avšak jeho lenní pán francký král Jindřich mu přispěchal na pomoc v čele vojska.

Bylo to v srpnu roku 1047, uprostřed neobyčejně horkého léta. Mně bylo právě sedmnáct. Celé týdny ani nesprchlo. Na polích bylo sklizeno, půda tvrdá a vyprahlá. Schylovalo se k rozhodující bitvě nedaleko Caën. Celá země jako by zatajovala dech. Čekali jsme na spásný déšť a zprávy o bojích.

Jedno dusné odpoledne se blížil hlouček válečníků. Šest jezdců a přes dva tucty pěšáků se štítem na zádech. Rozpoznal jsem Roberta a honem otevřel bránu. Byl utrmácený a krvácel z několika ran. Pomohl jsem mu ze sedla. Jak se zdálo, ostatním se nevedlo o nic lépe. Mnozí měli nouzové obvazy.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se.

„Však vidíš,“ obořil se na mě. „Pořádně nám nařezali.“

Z domu vyběhla Fressenda a za ní další lidé.

„Roberte!“ vykřikla a zděšeně si zakryla ústa dlaní. „Jsi zraněný?“

Zavěsil se jí kolem ramen a belhal se po jejím boku do sálu. „Matko, není to tak hrozné. Stačí jehla a nit, a brzo zase budu jako ze škatulky. Postarejte se o mé muže. Někteří potřebují péči daleko víc než já.“

S Rogerem jsme mu pomáhali z drátěné košile a koženého kabátce. Robert měl pravdu. Rány na těle měl pouze povrchové. Ty na duši byly hlubší. Když ho zašívali a ovazovali, beze slova do sebe obrátil dvě karafy vína.

„Tak už vyprávěj,“ zabručel Serlo, již dlouho hlava rodiny.

Table of Contents

Do světa