Autoři fotografií

Miroslav Belica, Stanislav Glejdura, Rudolf Hajdučík, Jaroslav Oršula, Ján Porvazník, Jarýk Stejskal, Vladimír Štrba, Peter Valovič, Juraj Zaťko

a archivy rodin Ivana Fialy, Milana Vranky, Dušana Becíka, Petra Božíka, Jaroslava Jaška, Jozefa Justa

Na přední straně obálky jihozápadní stěna Mount Everestu, na zadní straně tabule na pietním místě pod Everestem.

Text © PhDr. Milan Vranka 2011

Translation © Katarína Kašpárková Koišová

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-040-5

ISBN mobi 978-80-7565-041-2

Tuto knihu jsem napsal

na základě rozhovorů a vzpomínek,

nahrávek z vysílaček, jakož i postřehů a faktů

z expedičních deníků a dopisů

Dušana Becíka,

Petra Božíka,

Jaroslava Jaška,

Jozefa Justa,

jejichž památce ji věnuji.

Děkuji všem,

kteří jakýmkoli způsobem

přispěli k jejímu vydání.

Jihozápadní stěna Mount Everestu

V Himálaji se stále více začíná prosazovat alpský styl lezení – bez pevných táborů, bez výškových nosičů, bez použití fixních lan… V jihozápadní stěně Everestu však o podobném přístupu nemůže být řeč!

(Chris Bonington v knize Everest tvrdá cesta)

Místo úvodu

Myšlenka napsat knihu o tragickém osudu čtveřice slovenských horolezců na Mount Everestu v roce 1988 mě pronásledovala už dávno, vlastně již bezprostředně po tragédii. K sepsání jsem se jen těžko odhodlával, a také lidé, kteří u toho přímo byli, neměli velkou chuť se k tomu vracet. Bylo to příliš čerstvé…

Koncem června 1996 jsem dělal rozhovor s Ivanem Fialou při příležitosti 25. výročí jeho výstupu na Nanga Parbat s Michalem Orolinem. Potkali jsme se v Bratislavě, na tenisových kurtech a já mu při odchodu říkám:

„Ivane, asi tomu nebudeš moc nakloněn, ale aspoň se zeptám: Chtěl bych napsat knihu o našich čtyřech klucích, co zůstali na Everestu...“

„Proč bych tomu neměl být nakloněn? Já budu nadšen, když se do toho pustíš.“

„Kdysi jsi totiž moc nechtěl.“

„Víš, tehdy jsem z toho byl zdrcený. Příšerně. Ne že by to nezasáhlo rodiny, ale já byl bezprostřední aktér a dlouhá léta mně to pronásledovalo. Dnes jsem se již z toho nejhoršího, myslím, dostal. Napsat o těch klucích knihu, to znamená zachytit největší počin v rámci tohoto sportu v Himálaji. Jejich výkon se mi jeví jako neopakovatelný. A to, že ho dosáhla parta z jednoho klubu, úplně normální lidé, kteří tady, v Bratislavě, chodili po ulicích, do školy a do práce, byla s nimi sranda, po lezení na cvičných skalách v Sološnici se opili, zaběhli Malokarpatský maraton, a takhle žili, ne na úrovni nějakých superprofíků; a pak vylezli něco, co takovým stylem nikdo jiný nevylezl, to je fantastické. Já tvou myšlenku o knize vítám, protože budu rád, když jejich čin nezanikne a zůstane na ně památka.“

„V roce 1998 to bude už deset let...“

„K tomu výročí by bylo hezké to udělat.“

Neudělal jsem. A neudělal jsem to ani k patnáctému a ani k dvacátému výročí. Při každém jubileu jsem si sice jejich památku článkem v deníku Šport připomněl, ale na knihu jsem nenasbíral dostatek vůle.

Až teď. S odstupem více jak dvaceti let od tragédie jsem se zabral do starých novinových článků, dopisů z expedice, expedičních deníků, poznámek či přepisů rozhovorů a začal jsem psát.

Příběh o jednom obrovském himálajském snu a ještě větší tragédii.

.

I.

ÚSPĚCH

A TRAGÉDIE

Horní část jihozápadní stěny Everestu

1.

Co expedici předcházelo

Výzva

Když v roce 1984 na nejvyšší hoře světa Mount Everestu (8848 m) působila první československá výprava (vrcholu dosáhli Slováci Zoltán Demján a Jozef Psotka se šerpou Ang Ritem), padla několika jejím členům ihned do oka Boningtonova cesta v jihozápadní stěně. V roce 1975 ji vylezla velká britská expedice za doprovodu mnoha šerpů. Prohlášení jejího šéfa, Chrise Boningtona, že to alpským stylem vylézt nelze, bylo výzvou…

„To přece musí jít i alpským stylem,“ řekli si někteří.

Boningtonova cesta tehdy byla krásně vysněžená. I v komíně ve skalním pásu ve výšce nad 8000 m, jednoznačně nejtěžším úseku vysokém asi 250 metrů, bylo sněhu dost.

Jeden z členů expedice, Pavel Pochylý dokonce už v uvedeném roce 1984 prohlásil ještě v Káthmándú, že záměry expedice jej nezajímají, protože on chce lézt na Everest Boningtonovou cestou a sám. U vedení výpravy tím vyvolal nevoli. Po příchodu do základního tábora začal podnikat na vlastní pěst, nakonec však měl problémy i na expediční výstupové trase…

Když rok poté i český rodák žijící v Bratislavě Jarýk Stejskal, společně s Dušanem Becíkem, dosáhl alpským stylem a v zimním období vrchol Čo Oju (8201 m), zaměřil svou pozornost na možnost překonat Boningtonovu cestu lehkým stylem. Pro svůj plán získal i další horolezce z tehdejšího Československa – Slováky Dušana Becíka, Petra Božíka a Čecha Josefa Rakoncaje. Když v roce 1987 pod Everest odjížděla naše další velká výprava vedena Ivanem Gálfym, již doma tato čtveřice prosadila rozšíření cílů o pokus vylézt na vrchol touto, ve světě mimořádně ceněnou, cestou. Avšak podmínky nebyly dobré – sněhu bylo málo a ani počasí nepřálo. „Bonington nalehko“ nevyšel a Gálfyho výpravě se nepodařilo dotáhnout do konce ani expediční plán v jihozápadní stěně – skončila ve výšce 8300 m…

Mezitím kroky vedoucí k organizaci nové výpravy s cílem lézt v jihozápadní stěně alpsky podnikli Jaroslav Oršula a Ivan Fiala, jenž se v roce 1984 vrátil zklamaný z toho, že expedice upustila od vylezení těžké sovětské cesty v jihozápadní stěně a zvolila lehčí výstupovou trasu. O himálajský šlágr se měli pokusit čtyři špičkoví horolezci z jejich klubu…

Odchod

I.

Podařilo se, v srpnu 1988 na Mount Everest odchází naše třetí výprava. Přesněji: slovensko–novozélandská. Jejím cílem je na jeden zátah vylézt na vrchol Boningtonovou cestou. Vedoucím výpravy je Ivan Fiala, který však kvůli pracovnímu vytížení přicestuje později. A později přijede i Dušan Becík, který je na aklimatizačním pobytu na Ťan-šanu s členy československých výprav na Dhaulágirí a Annapurnu.

„Máme zaplacené povolení na Everest a potvrzené i povolení vystoupit na čtvrtou nejvyšší horu světa Lhotse,“ říká den před odjezdem na setkání s novináři v prostorách bratislavské TJ Iames její tajemník Jaroslav Oršula. „Na Lhotse, na klasické cestě, se kluci chtějí aklimatizovat. Možné je, že se někteří z nich pokusí i o výstup až na vrchol Lhotse. Peter Božík dokonce uvažuje o traverzu z vrcholu Everestu přes Jižní sedlo na Lhotse. Kombinací a variant se rýsuje vícero, hlavní je však výstup Boningtonovou cestou na Everest.“

Slovenskou část tvoří sedm členů – Ivan Fiala jako vedoucí celé expedice, Jaroslav Oršula, jeho zástupce, MUDr. Milan Skladaný, lékař, a čtveřice horolezců Peter Božík, 34 let, Dušan Becík, 34 let, Jaroslav Jaško, 26 let, a Jozef Just, 33 let. Všichni z TJ Iames Bratislava, jenž výpravu organizuje. A všichni již na Everestu předtím byli: Fiala, Oršula, Skladaný v roce 1984, Božík, Becík, Jaško v roce 1987 a Just v obou letech. Novozélandská část má čtyři členy – jsou to Robert Hall jako její vedoucí, William (Bill) Atkinson, Gary Ball a Lydie Bradeyová. V Nepálu se podle předcházející dohody mají přidat další – Novozélanďan žijící v USA David Kilcullen a jeho partnerka, Američanka Patricie Nostrandová, kteří pomohli s organizací akce.

„Zdá se mi, že Novozélanďané se Boningtonovy cesty jaksi bojí,“ naznačuje Jaroslav Oršula. „Nejraději by lezli klasickou cestou. Tam to však bude přelidněné a navíc by museli žádat o nové povolení. Budeme samozřejmě trvat na původní dohodě, ale pokud budou mít chuť lézt pouze na vrchol Lhotse – tak prosím. Momentálně jsou všichni na K2, rádi bychom proto ze začátku, při budování prvních dvou táborů, využili jejich aklimatizace. Naším záměrem je vystoupit do výšky 8000 metrů na klasické trase vedoucí na Lhotse a dobře se aklimatizovat.“

„Dobrá aklimatizace je základem úspěšného výstupu,“ přidává Peter Božík, z lezecké čtveřice jako jediný přítomný na tiskové konferenci. „Mojí výhodou je, že jsem už Boningtonovu cestu zkoušel, takže zčásti vím, do čeho jdu. Nejnáročnější bude lezení ve skalním pásu ve výšce nad 8000 metrů. Za dobrých podmínek by se to však dalo vylézt i sólo...“

„Dobré podmínky. Co to znamená na Boningtonově cestě?“ ptám se ho.

„Na vylezení jakékoli cesty na Everest je potřeba mít vhodné podmínky. Především ve vrcholové části výstupu chytit dva až tři dny dobrého počasí bez silného větru. Když člověk sleduje vývoj počasí, pravidelnost, s jakou se mění, mělo by se to dát odhadnout.“

„A co tvůj zamýšlený traverz na Lhotse?“

„Pokusím se o něj pouze v případě, že bude vše v pohodě. Je to náročný cíl, znamená to čtyři až pět dní pobytu ve výšce nad 8000 metrů.“

„Máš na to partnera?“

„Zkusil bych to i sám. Samozřejmě pouze za ideálních podmínek.“

Spoustu práce bylo potřeba udělat při přípravě expedice už doma.

„Tentokrát jsme klukům vytvořili maximální podmínky na přípravu,“ říká spokojeně Jaroslav Oršula. „Od organizačních starostí jsme je úplně osvobodili.“

„Je to tak,“ přikývne Peter Božík. „Připravil jsem se jako ještě nikdy předtím. Od příjezdu z loňské výpravy na Everest žiji pro tento cíl. Pravidelně jsem běhával, dvakrát nebo třikrát deset až patnáct kilometrů týdně, v Tatrách jsem vylezl dvacet osm túr. Hodně jsem lezl i po skalách, v norském Romsdalu jsem se Zolem Demjánem vylezl dva prvovýstupy.“

Oršula ještě prozrazuje, že loď, která měla do Indie přepravit nákladní auto s materiálem pro tři československé výpravy (kromě té jejich i na Dhaulágirí a Annapurnu), kvůli karanténě nevyplula. A tak s třítýdenním zpožděním naložili auto na sovětskou loď mezinárodní přepravní společnosti Interlichter.

„Tisíc dvě stě kilo materiálu jsme do Káthmándú museli poslat poslat letecky“, prozrazuje Jaroslav Oršula. „Auto totiž očekáváme mezi pátým až desátým zářím, což je dost pozdě.“

V leteckém kargu je kompletní materiál pro vybavení základního tábora, stany pro výškové tábory, výstroj a výzbroj pro horolezce, šerpy i část materiálu pro Novozélanďany. V Káthmándú se mají všichni kromě Becíka a Fialy potkat 15. srpna. Plán zní: přepravit se letecky i s kargem do Lukly, odtud začít pochod s nosiči. S druhou částí materiálu (2 tuny z nákladního auta, především potraviny) pojedou Jaroslav Oršula, Milan Skladaný, styčný důstojník, sirdár a 65 nosičů.

„Problém bude zřejmě s nosiči,“ předpovídá Jaroslav Oršula. „Pod Everest míří spousta dalších výprav, a tak si kluci budou muset pospíšit. A pokud se Zolovi Demjánovi a Emilu Hasíkovi z našeho klubu podaří prvovýstup jihozápadním pilířem na Dhaulágirí, přemístili by se k nám a pokusili by se ještě i o výstup na Lhotse.“

Peter Božík s úsměvem dodává: „Z tibetské strany se bude o Everest pokoušet v rámci mezinárodní výpravy Čech Josef Rakoncaj. Domluvili jsme se, že se potkáme na vrcholu, když už na to nemáme čas doma a pouze si voláme...“

Všechno je nakonec úplně jinak…

II.

Po tiskové konferenci jedu s Petrem Božíkem za naším společným kamarádem Jarýkem Stejskalem. Ten měl jet původně na expedici na Annapurnu, jenomže při seskoku s padákem přistál tvrdě a odnesla to záda. Podrobil se operaci v Brně a v pohybu jej teď omezuje sádrový korzet.

„Ať se Peter staví,“ přikázal mi, když se dozvěděl, že s ním budu.

Marody je třeba poslouchat, nuž se ujímám příkaz splnit.

„Kdyby na Everest nejel Jaro Jaško, ani já nejedu,“ vyleze mimoděk z Petra během řízení.

Zarazí mě to, ale více to nerozebíráme. Zastavujeme před petržalským panelákem, v němž bydlí Jarýk. Jejich setkání je krátké. Peter musí před zítřejším odjezdem vyřídit ještě hromadu věcí. Jarýk tu situaci dobře zná, takže ho nezdržuje.

„Tak se držte! Doufám, že budete mít lepší podmínky, než jsme měli my před rokem,“ popřeje mu.

Ani jeden z nich netuší, že se vidí naposled.

III.

Šestnáctého srpna 1988 brzy ráno se Peter Božík loučí s rodinou. Na dlouho připravovanou expedici odjíždí se smíšenými pocity.

„Nevzal jsem si toho na sebe příliš? Zvládnu takový náročný cíl, jaký jsem si předsevzal?“ víří mu hlavou.

Pohledem se rozloučí se syny Peterem a Andrejem, kteří ještě spí a neuvědomují si, že táta tady tři měsíce nebude.

„Už jenom kvůli nim se musím vrátit,“ říká si.

Uklidňuje manželku Annu, která mu se slzami v očích připomíná: „Zblázním se, jestli se ti něco stane!“

„Neboj se, vrátím se.“

Ano, musí se vrátit. Kdyby ne, byla by to rána i pro jeho matku, která se už teď za něj modlí.

Před petržalským bytem usedá za volant nové škodovky. Odlet z Prahy mají ve 14.40. Staví se v Devíně pro Jara Jaška, který se s rodiči a bratry – starším Ladislavem a mladším Martinem – rozloučil již včera. Mámě to však nedalo a ráno si přivstala, aby mu připravila snídani a něco na cestu. Ještě jednou ji pevně obejme a palcem jí utře slzy stékající po tvářích.

„A dávej na sebe pozor,“ připomíná mu máma, která si na jeho odjezdy do hor pořád ještě nezvykla.

„Za deset týdnů budu zase doma,“ přislíbí.

Ve třech, i s kamarádem Braňem, který Petrovo auto přiveze zpátky z Prahy, se vydávají na cestu. Debatují o lecčems, jenom ne o Everestu, chvílemi utíkají do vlastních myšlenek. Před letištním parkovištěm se zařadí do kolony. Peter vyndává peníze z peněženky, pomalu pouští spojku, když najednou – buch! Auto před ním nečekaně zabrzdilo… Naštěstí se nic vážného nestalo. Poškozen je pouze nárazník na Petrově autě. Mávne nad tím rukou, ani policajty nevolají.

Na letišti se potkávají s Jožem, kterého i se zavazadly vezl do Prahy kamarád. Napětí z nich opadá, až když sedí v letadle. Konečně! Letí za cílem, jenž je v posledních dnech pronásledoval na každém kroku. Měli by si vydechnout, ale vědí, že to nejdůležitější mají teprve před sebou.

2.

Problémy v Nepálu

Čekání v Káthmándú

Troufám si vylézt na Everest. Je to asi divný, jsem vlastně nováček. Už rok mám před očima a ve svém podvědomí Everest. A neztratí se, nesejde z mysli, dokud tato výprava neskončí. Mám teď zmatené myšlenky. Uvidím, co bude pak. Vždy před nějakým, především horolezeckým, cílem bývám posedlý – teď asi nejvíc. Psychika však zaostává. Bojím se vysokých hor, pospíchám a počítám vždy s nejhorším. Lezu jinak, než někde níže. Tak proč tam jedu znova?

(Z deníku Jara Jaška, 16. 8. 1988)

I.

Na letišti v Káthmándú domorodci svádí urputné boje o odnesení zavazadel, taxikáři se předbíhají s nabídkou, aby přicházející horolezci využili k přepravě právě jejich auto. Cestou z letiště se jim zdá, jakoby z Káthmándú odjeli teprve nedávno, jakoby od jejich poslední návštěvy neuběhl ani celý, celičký rok. Vítá je známá atmosféra: veliký ruch, špína, smrad, hukot klaksonů, rikši a motorky prohánějící se v ulicích, obchodníci nabízející zboží, veksláci…

Ubytovávají se v jim dobře známém hotelu Star. Na pokoji dlouho nevydrží. V sousedním hotelu vyhledají Poláka Janusze Majera, který v roce 1986 vedl výpravu na K2. Tu, co vylezla prvovýstup Magic Line. Ve trojici, která tehdy dosáhla vrcholu druhé nejvyšší hory světa (8611 m), byl i Peter Božík. Peter věděl, že tady Janusz bude, před dvěma týdny totiž byl za ním v Polsku. Teď vede mezinárodní expedici na Annapurnu a jako šéf přijel do Nepálu první. Od něj se dovídají, že v Káthmándú jsou i jeho krajanky Kristina Pawlovska a Anna Czerwinska, které mají v plánu lézt na Makalu.

Při rozhovoru na chvíli zapomínají na starosti, které je čekají.

II.

Následující dny při toulkách uličkami starého Thamelu potkávají spousty zahraničních horolezců. Nejvíce jich je vždy večer v Rum Doodle, známém horolezeckém baru s yettiho šlépějemi a s podpisy nejslavnějších horolezců světa. Tady u piva vzpomínají všichni na staré akce a s nadšením mluví o nových. Když Peter vzpomene Magic Line, ihned vzbudí obdiv. S uznáním mu gratulují. Vylézt na obávanou K2, navíc tak náročnou cestou, tím se nemůže pochlubit leckdo.

„A co jdete lézt tentokrát?“ zazní zvědavá otázka.

Při vyslovení – Boningtonova cesta na Everest alpským stylem – jen užasle kroutí hlavami.

„Uf. Bude to velmi zajímavé, pokud se vám to podaří.“

Table of Contents

I. ÚSPĚCH A TRAGÉDIE

1.

2.

II. KDO BYLI NEZVĚSTNÍ Z EVERESTU