Copyright © 1981 by Elizabeth Peters

Translation ©Jana Vlčková, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE JACKAL’S HEAD

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

www.alpress.cz

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7543-264-3 (ePub)

ISBN 978-80-7543-265-0 (mobi)

Kapitola 1

„Skarab, paní, deset piastrů! Moc levný, nosit štěstí! Moc starý, z faraonovy hrobky! Moc levný! Skarab, paní! Nosit štěstí… Šest piastrů?“

Když zákazník nereaguje, cena se vždycky sníží. Pokračovala jsem v chůzi a ignorovala pouličního prodavače, který vedle mě klusal, a ušmudlaná černobíle pruhovaná galábíje mu pleskala o nahé nohy. Ignorovat skaraba bylo těžší, protože mi jím mával přímo před nosem. Ale dařilo se mi na něj nedívat. Ani jsem nemusela. Věděla jsem, že hodnotu šesti piastrů rozhodně nemá. Ani šesti centů, když už jsme u toho. Nepochází z faraonovy hrobky, nenosí štěstí (proč taky?) a starý bude nejspíš pouhých čtyřiadvacet hodin.

„Počkejte na mě, Altheo! Zase mi utíkáte. Chci si ty věci prohlédnout!“

Znovu to odporné fňukání! Pět dlouhých dní poslouchám, jak si Dee stěžuje. Její kvílení mě provázelo z Idlewildu až do Orly, bohatě jsem si ho užila v polovině vyhlášených pařížských módních salonů. Doprovází mě z Orly po Fiumicino, z Fiumicina do Káhiry a z Káhiry do Luxoru. A jak to vypadá – odtud se mnou půjde až na věčnost.

Podívala jsem se na ni, ale moje podráždění se tím nijak neumenšilo. Dee je rozmazlený spratek – od odbarvených vlasů, které jí v žáru Horního Egypta nelichotivě zplihly, po oplácanou postavu narvanou do nevhodně nových, velice drahých a příliš těsných šatů. A aby toho nebylo málo, tak má tahle protivná holka navrch nohu v sádře a berle.

Zastavila jsem se. Připadala jsem si jako padouch. A mrňavá fňukna se mi ošklivila o to víc.

„Promiňte, Dee. Já jenom… Omlouvám se. Kde je váš otec? Neměl tu na nás čekat?“

Dee pokrčila rameny. Její gesto jsem chápala jako negativní odpověď na moji celkem zbytečnou otázku. Letištní budova se rychle vyprazdňovala, jak se naši spolucestující rozcházeli k čekajícím autobusům a taxíkům. Nikde jsem neviděla člověka, který by odpovídal mojí představě Deeina otce – bohatého muže (jenž si může dovolit svou dceru rozmazlovat drahou francouzskou módou a dopřát jí placenou společnici, která ji doprovodí do Egypta) středního věku (Dee přiznala, že je jí sedmnáct). Ale nikdo takový tu nebyl – jenom my, pár turistů a horda pouličních prodavačů v pruhovaném, kteří se hemžili kolem každého příchozího jako masařky. Nelichotivé přirovnání, uznávám. Nebyla jsem v nejlepší náladě. Sotva jsem vstoupila na egyptskou půdu, necítila jsem se ve své kůži, a čím jižněji jsme se dostaly, tím se tenhle pocit zhoršoval.

Otočila jsem se k Dee a zjistila, že její nepokrytý zájem k nám přitáhl hordu černobíle pruhovaných hábitů.

„Skarab, paní, pět piastrů! Z královské hrobky! Nosit štěstí!“

Prvnímu z otravů se podařilo vtisknout své zboží Dee do rukou, což je, jak vědí všichni prodejci, poloviční vítězství. Dee se ušklíbla a skaraba mi podala. Měl obvyklý oválný tvar a byl velký přibližně pět centimetrů. Modrozelený povrch s trochou fantazie připomínal posvátného brouka. Na spodku měl hrubé vrypy, což měly být hieroglyfy.

„Padělek,“ prohlásila jsem až příliš hlasitě a hned mi bylo o hodně hůř. Tohle slovo mi působilo téměř fyzickou bolest.

Dee se na mě udiveně podívala.

„Co se děje? Nějak jste zezelenala. Že už by vám bylo špatně ze slunce?“

„Asi ano. Pojďte najít nějaký taxík, než budou všechny obsazené. Váš otec na nás určitě čeká v hotelu.“

„Oukej, oukej.“ Musím Dee připsat ke cti, že je dobromyslná. Vrátila skaraba jeho neodbytnému majiteli a zamžikala na něho umělými řasami. „Promiň, kámo. Žádný kšeft nebude.“

„Ano, ano, vy koupit!“ Prodavačův hlas vystoupal do nebezpečných výšek. „Jen čtyři piastry! Paní, vy koupit! Já žíkat, vy koupit!“

Bez přemýšlení jsem ho usadila jednou stručnou, zato výstižnou arabskou frází. Za to, jak krásně se ten mužík zarazil, tahle má neuvážená věta skoro stála. Říkám skoro.

„Do hotelu Zimní palác,“ poručila jsem šoférovi a nacpala Dee i s její sádrou do auta. V duchu jsem se proklínala – anglicky i arabsky. Nejsem v Luxoru ani pět minut a už udělám první chybu. Po všem tom úsilí, které jsem vynaložila, abych vypadala jako normální turistka…

Taxík poskakoval po nerovné silnici a zvedal mračna prachu. Vytáhla jsem pudřenku. Můj nos se skutečně leskl, ale to mě netrápilo. Především jsem se potřebovala ujistit, že vypadám úplně jinak než dřív. Přesně o to mi šlo.

Ne, žádný převlek jsem na sobě neměla. K tak drastickému opatření jsem nepřistoupila. Spíš jsem zvolila ochranné zbarvení, jako když se vyděšené zvíře brání před predátory. Pronásledovaným tvorům pomáhá příroda, ale já si musela pomoct sama. Ústa jsem si obtáhla rtěnkou tak, aby se zdála širší, a pečlivou volbou očních stínů jsem dosáhla toho, že moje olivově zelené oči působí jako hnědé. Avšak největší barevnou změnu prodělaly moje vlasy. S účesem jsem toho moc udělat nemohla, protože mám velmi husté a kudrnaté vlasy, které snesou jenom ten nejjednodušší krátký sestřih. Ale pětadvacet let jsem byla bruneta a moje nové, popelavě blonďaté kadeře vypadají překvapivě dobře.

Čtyřicetidolarová investice do peroxidu, nové rtěnky a paletky očních stínů „Magické oko“ se vyplatila – a nová Althea Tomlinsonová je na světě. Možná jsem se namáhala zbytečně. Koneckonců nikdo z nich mě deset let neviděl. Dospívala jsem pomalu, jak se kulantně říká, a v patnácti jsem se s trochou nadsázky mohla pyšnit rozměry 30-30-30. Jake si ze mě utahoval, že při šití nových šatů ani nepotřebuju krejčovskou pannu – stačí mi kmen mladého stromku. Vypadala jsem spíš jako otrhaný kluk, takže v sošné mladé blondýně v modrém plátěném kostýmu by mě určitě nikdo nepoznal.

Ne že bych přehnaně dbala o dokonalý vzhled, ale vydělávala jsem si jím na svůj chléb vezdejší. Ovšem na máslo nezbylo. Práce v modelingu na první pohled sice vypadá báječně, ale když fotíte plavky a svetry do prodejních katalogů, fascinuje vás to stejně jako vykopávání brambor. Ani nejste bůhví jak placení, obzvlášť když každý cent vydělaný navíc odkládáte do obálky s nápisem „dovolená“. Dovolená? Odpočinek, relaxace, změna prostředí… Přiznávám, že v tom byla kapka ironie, když jsem obálku označovala.

Moje myšlenky se vracely do starých vyježděných kolejí. Abych je rozptýlila, podívala jsem se na Dee, ale ta mě momentálně nepotřebovala. Fascinovaně zírala z okénka a prohlížela si okolní krajinu. Letiště leží v poušti, stranou od moderního Luxoru, a náš řidič mačkal ze svého rozhrkaného auta, co se dalo – takže jsme uháněli šílenou rychlostí padesáti kilometrů v hodině. Avšak vzhledem ke kvalitě vozovky jsme nadskakovali, jako bychom jeli stovkou. Převodovka úpěla, nárazníky se nebezpečně chvěly. Řítili jsme se k městu, které leží na pravém břehu Nilu uprostřed úrodných oblastí, táhnoucích se kolem řeky. Před námi se krásně zelenala pole a tyčily se vznešené datlové palmy. Na pozadí sluncem vybělené pouště z jasných barev až přecházel zrak. A nad tím vším se klenula nekonečná obloha Horního Egypta, tak blankytně modrá, až připomínala vzácný typ čínského porcelánu.

Ke své mrzutosti jsem si uvědomila, že mi slzí oči – a rozhodně ne od všudypřítomného prachu. Egypt není přívětivá země. Sytě zelená pole tvoří jen úzký proužek, za nímž se rozkládá vyprahlá a nemilosrdná poušť. Avšak zdejší průzračný vzduch a nelítostné slunce mají něco do sebe. Něco, co se vám dostane do krve jako malárie, a sem tam vás zaplaví nostalgií, kterou nelze ničím vyléčit.

„… padělky?“ zeptala se Dee.

Trhla jsem sebou, jako by mě uhodil.

„Byly všechny ty věci, které ti muži prodávali, padělky?“ opakovala.

Uvědomila jsem si, že lék na můj sentiment přece jenom existuje. Je jím klíčové slovo, které mě vždycky spolehlivě nakopne.

„Padělky,“ vyslovila jsem ho nahlas, abych je vyzkoušela. „Ano, všechno to byly padělky. Vyrábí je většina feláhů. Za tímto účelem zakládají takové malé rodinné manufaktury. Skarabi, vešebty – to jsou takové malé sošky – všechno jsou to jen ubohé napodobeniny, podvrhy, kopie, imitace…“

Taxík střihl ostrou zatáčku, uťal proud mých synonym a vrhl na mě Dee. Zvedla se s jadrným zaklením, které mě přimělo povytáhnout obočí. Dnešní mládež má skutečně liberální výchovu.

Zpočátku jsem hotel nepoznala. Což bylo dobře, protože mě za poslední půlhodinu pronásledovalo až moc vzpomínek na staré zlaté časy. Od mé poslední návštěvy přibyla k té části hotelu, před níž auto zastavilo, vkusná přístavba s velkými prosklenými dveřmi. Zaplatila jsem řidiči, co si řekl, což byla hloupost. Každý v Luxoru očekává, že se o ceně bude smlouvat, předem se na to těší a užívá si to. Ale bála jsem se, že když se pustím do handrkování, zase se zapomenu. Turistka, která mluví plynně arabsky, už stojí za zmínku u večerního jídla. A šeptanda se šíří rychle, což platí pro všechna malá města na světě.

Dokud jsme nevstoupily do klimatizované haly hotelu, ani jsem si neuvědomovala, jaké mi je horko. Teď jsem přímo pookřála. Chladivý vzduch měl na Dee očividně stejný vliv, protože padla do nejbližšího křesla a blaženě zavřela oči.

„Jsem úplně mrtvá,“ oznámila mdle. „Ubytujete nás, že jo? Táta tu někde musí být.“

Rozhlédla jsem se kolem sebe, ale protože jsem svého dočasného zaměstnavatele nikdy neviděla – ani na fotografii –, nepředpokládala jsem, že ho poznám. Mohl jím být kterýkoliv muž středního věku, lelkující v hale. Zazobaný pan Bloch. Trávit zimu v Egyptě stojí peníze. Takové, jaké někteří páni vydělávají půlku života.

Vydala jsem se k recepci. Nepolapitelný pan Bloch mi začínal pít krev. Byl to vdovec s jediným dítětem. Člověk by předpokládal, že se nemůže dočkat, až svého drahouška obejme. Nicméně odpověď recepčního mě nenechala na pochybách, že jsme očekávány, a to netrpělivě. Okamžitě se kolem nás začali hemžit hoteloví zřízenci, nastalo horečné telefonování a o několik minut později z jednoho z výtahů vystoupil vysoký prošedivělý muž a zamířil ke mně.

„Slečna Tomlinsonová?“ Jeho hluboký hlas, byť poněkud podezřívavý, mě příjemně překvapil. Dee totiž mluvila s příšerným nosovým newyorským přízvukem. Na moje přikývnutí mi podal velkou pěstěnou ruku a pevně mi stiskl prsty. Obličej měl růžový a hladce oholený. Působil mírně ospale a přátelsky, což se mi líbilo. Rozhodně se mi zamlouval víc než jeho dcera. Ale protože se dalo předpokládat, že on naopak dává přednost jí, odvedla jsem ho ke křeslu, na které se Dee zhroutila. Vypadala, že spí. Šťouchla jsem do ní a byla jsem odměněna známkami života.

„Och.“ Zamrkala. „Ahoj, tati.“

Bloch ji opatrně líbl na tvář. Ostražitý výraz, který přitom nasadil, jsem už viděla u jiných otců dospívajících dívek, kteří se svými zlatíčky jednali jako s živou odjištěnou bombou. Přišlo mi to celkem zbytečné.

Na rozdíl od jiných puberťáků je Dee přinejmenším zdvořilá. Dovolila otci vzít ji za ruku a chápavě přikyvovala, když jí vysvětloval, že se mu nepodařilo získat pro nás pokoje v nové části hotelu. Mají plno.

„Ve staré budově bohužel není klimatizace,“ přiznal provinile a nervózně zašilhal na dceru. „Ale noci jsou tu skutečně chladné a stará budova má svoje kouzlo.“

Prošli jsme spojovacími dveřmi – a já vstoupila rovnou do své minulosti.

Před padesáti lety musel být Zimní palác ztělesněním elegance. Před deseti lety jsem se zamilovala do jeho viktoriánského kouzla, noblesy, širokého ústředního schodiště se zlatými sloupky a hudebního salonku s židlemi potaženými červenými plyšem. Vždycky jsme tu trávili jednu dvě noci, než jsme se na zimu usadili v sice dostatečném, ale poněkud fádním bytě Archeologického ústavu. Pobyt v hotelu pro nás představoval skutečný luxus, ale byla to jedna z věcí, kterou se Jake lišil od obvykle škudlivých archeologů. Zkrátka jsme si užívali a starosti s placením nechali na později. Se šetřením si můj táta hlavu rozhodně nedělal. Když jsem byla starší, někdy jsem mu kvůli tomu kázala, ale na Jakea bylo těžké se zlobit. Každou kritiku přešel povytaženým obočím a nějakou legrační poznámkou. Lámala jsem si hlavu, jestli by ho máma zvládala lépe, ale na tohle téma jsme spolu nikdy nemluvili. Byla to jediná věc, při které spolehlivě ztrácel smysl pro humor. Neměl to lehké. Po manželce mu zbyla malá dcera a samé vzpomínky. Máma zemřela na vzácnou zdravotní komplikaci, která se vyskytuje u jednoho procenta lidí. Šance, že na ni někdo skoná, je statisticky mnohem menší, než že zahyne při autonehodě. Já si na mámu nepamatuju, ale zanechala po sobě mezeru, kterou jsem se snažila zaplnit. V úplně mrňavých povrchních věcech jsem uspěla. Bylo nám s Jakem dobře, ale chovali jsme se k sobě spíš jako kamarádi než otec s dcerou. Rozhodně jsme nespadali do kategorie rozmazlený jedináček a jeho ustaraný otec.

Pokoje se nějak scvrkly a působily ošuntělejším dojmem. Ale postel jsem si pamatovala ze své poslední návštěvy. Byla tak vysoká, že jsem si musela vzít židli, abych se na ni dostala. Halila se do obrovských bílých oblaků moskytiéry, která se zužovala do krajkové koruny, visící vysoko nad polštářem. Když jsem do jedné z těchhle postelí uléhala poprvé, připadala jsem si jako královská nevěsta.

Povinnost velela, abych Dee nabídla, že jí pomůžu s vybalováním, ale pan Bloch namítl, že se o to postará. Chtěl si se svým miláčkem v klidu popovídat. Ten laskavý pán mi také sdělil, že mi pokoj zaplatí – když jsem byla tak hodná na jeho holčičku. Málem jsme se při té poznámce s Dee zadusily, jak úporně jsme se kousaly do jazyka, abychom neplácly něco nevhodného. Musela jsem se přemáhat, abych byla k tomu frackovi minimálně zdvořilá, a ona mě považovala za nejnudnějšího patrona od doby královny Viktorie.

Samozřejmě jsem panu Blochovi poděkovala a on poděkoval mně. Pak dloubl do Dee a ta mi taky poděkovala. A já bych nejspíš poděkovala jí, kdyby se můj přechodný zaměstnavatel hned nato neodporoučel i s dcerou, a nezanechal mě samotnou s mými vzpomínkami.

Uvítala bych lepší společnost.

Netuším, jak dlouho bych stála uprostřed místnosti jako solný sloup, kdyby mě z transu neprobral další starý známý egyptský zvyk, který mi dávno vyklouzl z paměti.

Dveře se rozlétly a hlasitě udeřily do stěny. Znělo to jako rána z pistole. Byla to pokojská, která mi přinesla čisté ručníky, ale taky to mohl být číšník nebo poslíček. Klepání se v Luxoru nepěstuje, stejně jako se tady nezamyká. Během dne se navíc nechávají dveře pootevřené, aby do místnosti mohl proudit vzduch. Panuje zde pouštní klima – ve dne je vedro, v noci zima.

Vzala jsem si ručníky a šla do sprchy. Předtím jsem zamkla. Potom jsem zavolala pokojovou službu a objednala si čaj. Nato jsem pospíchala odemknout dveře, aby se číšník při průletu nezranil, a zamířila jsem na balkon, kde na mě čekal kulatý stolek z tepaného železa a dvě proutěná křesílka. Usadit jsem se tam nechtěla. Jenže bylo prakticky nemožné jen se letmo rozhlédnout po okolí a odejít.

Hotel leží na východním břehu řeky spolu s moderním městem a ruinami starověkých chrámů. Za Nilem, na jehož hladině se odrážely všechny barvy zapadajícího slunce, se rozprostírá západní břeh, kde dnes, stejně jako za dávných časů, vyrostlo několik vesniček. Ale především je to země mrtvých.

Přemítala jsem o tom, jak je zvláštní, že tolik odlišných mytologií směřuje nebe na západ. Tir na nOg, Země věčného mládí. Ostrovy blaženosti. Amenti. A pak mi při pohledu na zapadající slunce došlo, že na tom není vůbec nic zvláštního. Člověk stejně jako sluneční kotouč neodvratitelně mizí v temnotě – avšak zapadá obklopen vítězoslavnou září.

Syté světlo zaplavilo zelené palmy a bavlníková pole na západním břehu a pozlatilo zubaté pohoří. Na líně plynoucí řece se pohupovaly trojúhelníkové plachty elegantních lodí zvaných felúky. Právě ony jsou dosud jediným mostem mezi východním a západním břehem. A tak se turisté dostávají přes Nil stejným způsobem jako staří Egypťané, aby navštívili domy mrtvých – hrobky a chrámy ve stěnách skalnatých útesů, za nimiž denně zapadá slunce, symbol zářivé smrti.

Do pokoje vtrhl číšník s mým čajem. Dojem z okázalého spěchu vzal zasvé v okamžiku, kdy jsem zjistila, že čaj je sotva vlažný. Muž se cestou nejspíš zastavil na kus řeči s okatou pokojskou. Slunce zmizelo za horami a zanechalo po sobě na obloze šarlatové, zlaté a purpurové šmouhy. Luxor je specialista na úchvatné západy slunce. Ale hory jsou vysoké a slunce si na nebi ještě chvíli pobude, než úplně zajde. Světla zbylo dost, aby se v něm dalo číst.

Vytáhla jsem z kabelky dopis. Četla jsem ho snad stokrát. Tam, kde byl přeložený, se laciný papír začínal trhat. Opatrně jsem ho rozložila a uhladila. Znovu jsem se zahleděla na slova, která jsem už znala nazpaměť.

Velectěná slečno,

píšu tento dopis v naději, že se těšíte dobrému zdraví, a prosím Nejvyššího, aby Vás ochraňoval.

Snažně Vás prosím, velectěná slečno, abyste přijela do Luxoru. Musím Vám sdělit něco velmi důležitého. Jde o záležitost týkající se Vašeho ctihodného otce, ať odpočívá v pokoji. Je to velice důležité. Doufám, že Vás co nejdřív uvidím.

Těším se na Váš brzký příjezd.

Váš nejposlušnější

předák Abdelal Hassan

Drobné krasopisné písmo bylo roztřesené, protože Abdelal už má svůj věk. Musí mu být skoro osmdesát. Čtyřicet let dohlížel na průběh archeologických vykopávek. Znala jsem ho celý svůj život. Tohle je jediný dopis, který jsem od něho kdy dostala, a na základě několika formálních odstavců jsem těžko mohla soudit, proč se s ním vůbec obtěžoval. Zmiňuje se o Jakeovi, takže nejspíš půjde o nějakou temnou epizodu, k níž došlo před deseti lety. Ale proč čekal tak dlouho, když je to tak důležité? Co může tak významného vědět? Otcova aféra se ho netýkala. Ale tahle pasáž dopisu mě sem nepřivedla. Rozhodla douška, naškrábaná arabsky pod podpisem.

Vzpomínáte na den na Místě mléka, kdy jste byla velká královna Nefertiti a já Váš věrný vezír? Tuhle hru jsme hráli, když jste byla malá. Ale teď jste žena a já stařec. Vím něco, co musíte vědět i Vy. Okamžitě přijeďte, ať Vám to povím, protože kroky Sběratele duší zní v mých uších stále hlasitěji.

V srdci zůstával Abdelal napůl pohanem. Občas jsem mu předhazovala, částečně v žertu, že věří ve staré bohy, jejichž zpodobnění pomáhá objevovat. Je to vysoký a štíhlý muž, jehož mahagonový obličej pokrývají jemné vrásky jako praskliny ve staré omítce. Když se usmál, ukázal zahnědlé polámané zuby, jaké mívají muži jeho věku a postavení, a najednou vypadal jako svatý František z Assisi na svém asi nejznámějším portrétu. Často mě zval k sobě na čaj. Měl dva malé chlapce – dvojčata. Právě od něho jsem pochytila většinu arabštiny.

Noc se snesla s pozoruhodnou rychlostí a modročernou oblohu posely tisíce hvězd. Nad západním pohořím dohasínaly poslední paprsky světla, takže rozeklané vrcholky hor připomínaly růžovozlaté přízraky sebe sama.

Svírala jsem dopis v rukou, jako by to byla Abdelalova vysušená, upracovaná dlaň. Z důstojných slov čišela zoufalá naléhavost. Vycítila jsem ji už dřív. Nyní, tak blízko u zdroje, byla natolik silná, že jsem hořela netrpělivostí.

„Ty filuto,“ pronesla jsem nahlas a ztěžka se zvedla z tvrdé proutěné židle. Začínám až moc podléhat náladám a předtuchám. Abdelal nepatří k těm, kteří plýtvají penězi na hypermoderní vynálezy, jako je letecká pošta, a tak trvalo tři měsíce, než se ke mně dopis dostal. Ať už mi chce říct cokoliv, jeden den navíc to počká.

Cestou do jídelny jsem zaklepala na dveře Deeina pokoje, ale nikdo se neozval. Nejspíš ji k večeři doprovodil otec.

Našla jsem je v nové hale hotelu s hlavami u sebe. Bloch mě zahlédl a gestem mi naznačil, abych k nim přišla. Vyhověla jsem mu a přijala pozvání na koktejl.

Dee oslňovala v šatech, které jsem jí v Paříži nevybrala. Naopak jsem jí je rozmlouvala. Ne že by se mi nelíbily, ale černý šifon, flitry a černé perly se k sedmnáctileté dívce nehodí. V kombinaci s bílou sádrou, z níž čouhaly růžové prsty, působil její model obzvlášť hloupě.

Ale dlužno uznat, že díky její nebývale vyvinuté postavě jí šaty slušely. Přiznávám, že mě ke kritičnosti z padesáti procent vedla žárlivost. Kysele jsem se podívala na ty svoje, ušité ze slabé květované látky. Měly tenká ramínka, celkem ušly, ale konfekce z nich sálala na sto honů.

„Sluší vám to,“ usmál se na mě pan Bloch.

„Díky,“ ucedila jsem suše.

„Skutečně mě těší sedět tu ve společnosti dvou krásných mladých dam,“ pokračoval v lichotkách svým příjemným hlubokým hlasem. „Velice by mě potěšilo, kdybyste s námi povečeřela, slečno Tomlinsonová, ale nedopatřením jsem si na dnešní večer domluvil obchodní schůzku.“

Velkorysost pana Blocha mi připadala až podezřelá, ale jeho poněkud staromódní manýry mi kupodivu nebyly k smíchu. Naopak mě uklidňovaly.

„Kdysi jsem znal jistého Jakea Tomlinsona,“ pokračoval tiše. „Vy jste jeho dcera, že?“

Dočista mi tím vyrazil dech. Bylo to stejně nečekané, jako když váš starý věrný ovčácký pes bez varování vycení zuby a prokousne vám ruku. Zrovna jsem se chystala to popřít, když na mě upřel svoje mazané modré oči a já z nich vyčetla, že prohlédl moji lež dřív, než jsem ji stačila vyslovit.

„Ano, jsem Jakeova dcera.“

„Mrzí mě, že nás předčasně opustil. Pro vědecký svět je to obrovská ztráta. Byl to jeden z nejlepších archeologů, se kterými jsem se kdy setkal, a skvělý člověk.“

Zalapala jsem po dechu a sklonila hlavu ke sklence vermutu. Nezná celý příběh – jen uhlazenou lež, se kterou vyrukoval John. Díkybohu za to, pomyslela jsem si.

„Chtěl jsem se vás zeptat,“ pokračoval Bloch, „jestli byste s námi nechtěla zítra podniknout malý výlet. Rád bych Dee ukázal Údolí králů a některá místa za řekou. Znám je sice jako svoje boty, ale ona je nikdy neviděla, a jestli mám být upřímný, Egypta se nikdy nenabažím. Avšak obávám se, že odbornice jako vy by se mezi turisty nudila.“

„Vůbec ne.“ Stačila jsem se vzpamatovat. Tohle se mi naopak hodí. Dostávám šanci vypravit se na druhý břeh za Abdelalem, aniž bych vzbudila podezření. John stejně dříve nebo později zjistí, že jsem tady. Ale neodvážila jsem se pohlédnout mu do tváře bez veškeré munice, kterou se mi podaří shromáždit. „Děkuji za pozvání, pane Blochu. Ráda se k vám připojím.“

„Dobře.“ Na mužově poněkud fádním obličeji zahrál spokojený úsměv. „Tak co kdybyste s námi šla i na tu večeři? Mám se sejít s Johnem – i mladým Michaelem. Věřím, že se mezi námi budete cítit jako doma. Už jste zavolala do ústavu?“

Tupě jsem zavrtěla hlavou.

„Kdo je John?“ vyzvídala Dee a já jí za to byla upřímně vděčná. Aspoň jsem získala čas se vzpamatovat.

„Cože? Zlato, přece jsem o něm už mluvil. John McIntire –, doktor McIntire, – vedoucí zdejšího archeologického ústavu, detašovaného pracoviště naší univerzity. Bude se ti líbit.“ Spiklenecky na ni mrkl. „A jeho asistent, Mike Cassata, ještě víc. Jste si věkově blíž. Kolik je Mikovi, slečno Tomlinsonová?“

„Dvacet osm. A…, pane Blochu?“

„Ano, má drahá?“

„Víte, já… Jsem tu tak trochu inkognito. Samozřejmě nemyslím doslova – cestuji přece pod svým vlastním jménem a na platný pas. Ale setkání s Johnem a ostatními bych zatím odložila. Chtěla jsem si dopřát několik dní jenom pro sebe, než se jim ozvu.“

Horší výmluvu jsem nikdy neslyšela, ale pan Bloch naštěstí patří k silně ohroženému druhu gentlemanů, kterých je stále míň a míň. Ani nemrkl.

„To je v pořádku. Chápu. Ani se o vás nezmíním. Ráda byste je překvapila, že? V tom případě byste měla radši utéct, má drahá. John tu bude každou chvíli.“

Dee, na rozdíl od otce, dala svůj úžas nepokrytě najevo. Podepřela si bradu dlaní a studovala mě s přimhouřenýma očima. Potutelně se usmívala. Možná si myslela, že mi Mike dal před deseti lety košem. Jiný motiv podle mě nebyla schopná vymyslet. Nestarala jsem se o to. Pořád lepší než pravda.

Domluvila jsem se s nimi, kdy se ráno sejdeme, a pak jsem odešla. Jestli tu John bude každou chvíli, musím okamžitě pryč. Nicméně perverzní zvědavost mě přinutila schovat se za obrovskou škaredou palmu u dveří, kde mě na první pohled nikdo nezmerčí.

Zapomněla jsem, že John má oči jako rys.

Aniž to tušil, přichystal mi pořádný šok – vůbec se totiž nezměnil.

Vlasy mu předčasně zbělely už ve třiceti a zajímavě ladily s opálenou pletí a mohutným černým knírem, který si s láskou pěstoval. Nosil se s touž arogancí, kterou jsem znala – bradu měl vystrčenou a záda hrdě vzpřímená. V černém obleku a kravatě se cítil nesvůj, vyleštěné boty a vyžehlené kalhoty považoval spíš za zbytečnou ztrátu času. Oblečení, které nosil na vykopávky, vypadalo, jako by se k žehličce ani nepřiblížilo. Už v patnácti jsem ho nemohla ani cítit. Nenáviděla jsem ho víc než kohokoliv na světě.

Zato jeho společník se změnil. Nevěřila bych, že může ještě vyrůst. Před deseti lety byl o hlavu vyšší než já, a teď, ve svých osmadvaceti, měří dobrých sto devadesát centimetrů. Vlasy vyšisované sluncem má skoro tak světlé jako John, takže ostře kontrastují s jeho opáleným obličejem. Z univerzitních bulletinů vím, že to dotáhl na vědeckého asistenta a Johnova zástupce tady v Luxoru. Za mých časů platil na egyptologickém ústavu za zázračné dítě a osinu v zadku. Ač byl o pouhé tři roky starší než já, choval se ke mně jako urážlivě shovívavý dědeček. Mluvil o mně jako o „dítěti“, což volalo po pomstě. A tak se na jeho rukopisech objevovaly inkoustové skvrny z plastu a na židli jsem mu pokládala prdící polštářek. Když o tom tak přemýšlím, označení „dítě“ bylo vcelku na místě.

Zapomněla jsem na svůj sporný převlek, nenávist a palmu v květináči. Připadala jsem si jako v jedné z těch nočních můr, kdy se vám zdá, že stojíte nazí uprostřed Times Square. A pak John, který má neomylnou schopnost vyhledávat věci, které měly zůstat jeho očím skryty, otočil hlavu a začal pročesávat místnost jestřábím pohledem.

Zachránil mě pan Bloch, který si zahrál na mého anděla strážného, byť trochu prapodivného. Zvedl se a na Johna zamával. Ten ho okamžitě uviděl a věnoval mu jeden ze svých okouzlujících úsměvů – bílé zuby rámovaly dvě vrásky smíchu a v očích mu zajiskřilo. Zamířil k Blochovu stolu. Mike se mu coural v patách a tvářil se neurčitě. Satelit, pomyslela jsem si nevraživě.

Najednou jsem byla vláčná jako hadr na nádobí, všechno napětí ze mě spadlo. To nejhorší mám za sebou. Viděla jsem je a přežila jsem to. Nejsou to démoni, jen obyčejní lidé. Lidé věnující se obzvlášť ponižující práci – podlézají bohatému muži v naději, že pustí nějaký ten chlup. Což je bohužel nevyhnutelná součást této profese, protože peněz na vykopávky a ukojení archeologického pudu není nikdy dost. Můj otec tohle loudění nenáviděl, ale zhusta na něho tento úkol připadl, protože měl neuvěřitelný šarm. Aspoň to říkal.

John šarmantní nebyl. Když mu lidé lezli na nervy – což se dělo dost často – řval na ně jako pavián a častoval je nadávkami, které z jeho úst zněly o hodně hůř než z pusy kohokoliv jiného. Blocha musel mít z nějakého důvodu v oblibě, protože s předstíráním přátelskosti se zásadně neobtěžoval. A nikdy se neuměl přetvařovat.

Nedbala jsem na zvědavé pohledy hostů, kteří nechápali, proč se schovávám za palmou. Pochválila jsem se, jak jsem šikovná, a moje sebevědomí vzrostlo. Kdepak, ti dva mě nepoznají. Ani za milion let.

Přesto jsem počkala, až se všichni čtyři usadí v jídelně, a pak jsem si vybrala stůl co nejdál od nich. Nemohla jsem si nevšimnout, že Dee shledává Mika stejně atraktivním, jak jí ho otec vylíčil. Sice ke mně seděl zády, ale já potají sledovala, jak na něm Dee pracuje – špulila rty, třepotala řasami, vystrkovala prsa a tak. A nezdálo se, že by on před ní chtěl prchnout hrůzou.

Zatímco si povídali nad kávou, vytratila jsem se z jídelny a zamířila rovnou do svého pokoje. Odvaha je jedna věc, sebedůvěra druhá, ale nechtěla jsem pokoušet štěstí. Viděla jsem Johna a John neviděl mě, což mi pro začátek stačilo.

Table of Contents

Kapitola 1