Copyright © Jan Bauer, 2011

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan Bauer, 2011

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2011

www.alpress.cz

shop@alpress.cz

První elektronické vydání

ISBN 978-80-7543-270-4 (ePub)

ISBN 978-80-7543-271-1 (mobi)

ÚVOD

Dnešní čtenář, zhýčkaný četbou bulvárních novin či sledováním televizních pořadů o životě celebrit, nad dávnou historií povětšinou ohrnuje nos. Co je mu do někdejších králů a královen, princů a princezen, vždyť o nich ví pramálo a podle toho, co si o nich pamatuje ještě ze školního dějepisu, mu navíc připadají jako tuze nudní patroni? Možná ve Francii, kde panovník už jaksi z povinnosti měl vedle zákonné choti i nejméně jednu milenku, to mohlo být pestřejší, ale u nás v zemích Koruny české? Dejte pokoj! Tady králové raději válčili, než milovali, vždyť hned tři z nich zahynuli na bojišti a jednoho zapíchli, když táhl do války. Kdyby raději seděli doma a dopřávali si plnými doušky lásku, nic tak ošklivého by se jim určitě nestalo.

A co královny a princezny? Ani ty nedopadají o mnoho lépe. Vždyť jedna královská dcera raději odešla do kláštera, než aby se vdala. A že se o ni ucházeli lecjací významní potentáti! Po mnoha staletích ji sice prohlásili za svatou, jenže to už jí asi nebylo moc platné, že? Jiné urozené dámy se prostě musely provdat za urozené pány, které jim vybrali jejich urození rodiče. Na to, zda je to smrkáč, který by měl ještě dřepět ve školní lavici, nebo vrásčitý stařec nad hrobem, se příliš nekoukalo. Hlavně aby měl příslušný původ a k tomu také příslušný majetek a politickou prestiž! O nějaké lásce si mohli nechat leda zdát.

Možná že lid prostý a poddaný to měl o něco snazší, však ne nadarmo se říkává, že blaze tomu, kdo nic nemá, jenže koho by zase zajímaly milostné eskapády nějakých chudáků? I kdyby byly sebedivočejší, ve starobylých kronikách se o nich mnoho nepíše. Letopisce zajímali jen lidé urození a mocní, tedy především knížata a králové. O těch nám přitom zanechali svědectví často až příliš přikrášlená, k čemuž ostatně měli dost pádných důvodů. Vždyť právě knížata a králové jim dávali na pergamen a na inkoust! Běda, kdyby o nich napsali něco poťouchlého, nebo dokonce mírně kritického! Ostatně je to tak správně. Proč by měl nějaký pisálek veřejně pomlouvat svého chlebodárce? Na takové vymoženosti přišla až dnešní internetová doba.

Tato kniha, kterou jste ve své bezbřehé laskavosti, milí čtenáři, ráčili otevřít, slibuje už ve svém názvu tajné lásky českých králů a královen. Jenže jak se jich dopátráme, když o nich kronikáři buď z pochopitelné opatrnosti pomlčeli, nebo se prostě žádné nekonaly? Láska, nebo dokonce tajná láska? Vždyť královny musely především rodit děti, tedy zejména chlapce, dědice trůnu, a králové zase lámat meče a hájit vlastní nebo dobývat jiné království. Na nějaké tajné zálety nikomu z nich dost dobře nezbýval čas. Přesto se pokusím dokázat, že ti dávní panovníci a panovnice se od dnešních celebrit zase až tolik nelišili, že to byli lidé z masa a kostí a že jim hormony fungovaly zcela normálně.

Vždyť staří Čechové rozhodně neměli v lásce žádné zábrany. Dokonce sám svatý Václav, kníže nadmíru zbožný, měl prý s jakousi konkubínou syna Zbraslava. Další český patron, druhý pražský biskup svatý Vojtěch, raději z Čech dobrovolně emigroval, protože mu vadilo, že u nás tehdy „po třech míval manželkách ten a po čtyřech onen, žena pak též se s jediným manželem nespokojila, nýbrž střídavě smilnila s tím a hned zase s oním“. Tak to alespoň vysvětluje svatovojtěšská legenda.

Zajímavé svědectví nám v tomto ohledu zanechal maurský Žid Ibrahím ibn Jákúb, mimochodem autor nejstaršího popisu Prahy. O západních Slovanech totiž doslova praví: „Ženy jejich, jednou vdané, necizoloží, avšak jestliže dívka některá zamiluje se do muže, bez rozpaků za ním chodí ukojit svůj chtíč. Kdo pojme sobě za manželku dívku a zjistí, že pannou zůstala… řekne jí: ,Kdyby cokoli dobré v tobě bylo… bezpochyby by se našel někdo, kdo by si tvé panenství již vzal.‘ Poté ženu zapudí.“

Pojďme nyní nahlédnout do historie hodně vzdálené, do doby prvních knížat rodu Přemyslova. Nemyslím těch bájných, o nichž náš nejstarší kronikář Kosmas píše, že „jsouce oddáni břichu a spaní, nevzdělaní a neučení, podobali se dobytku, takže zajisté proti přírodě tělo bylo jim k rozkoši, duše na obtíž“. Spíš bych se poohlédl po těch českých panovnících, o nichž máme přece jen trochu důvěryhodnější zprávy. Což takový kníže Oldřich, který se se svou družinou jednou vracel z lovu a kdesi u studánky spatřil pradlenku tak půvabnou, že ji hned musel mít? No, knížeti se těžko odporuje, a tak ta vesnická kráska na jeho nemravné návrhy raději kývla. Jestli jeho horoucí lásku opětovala, o tom dochované prameny mlčí. V každém případě mu zplodila syna jménem Břetislav, který pak po otci usedl na knížecí stolec. Maminka venkovská pradlena mu asi tehdy jako panovníkovi kazila jeho kádrový profil, a tak si ho chtěl vylepšit nějakou hodně urozenou nevěstou. A protože žádná taková nebyla tehdy v Čechách k mání, prostě si ji unesl z jednoho bavorského kláštera. Ani tato markraběcí dcerka Jitka s tím patrně nebyla zcela svolná. Podivné je už to, že se jim první potomek, synátor a příští kníže Spytihněv, narodil až deset let po onom památném únosu.

O dalších podobných aférách však letopisy z těch hodně dávných dob mlčí, a proto se nedivme učitelům dějepisu, že nám kdysi vtloukali do hlavy alespoň letopočty, když už se nemohli chytit žádného barvitého děje. Jména knížat a kněžen se nám míhají před očima a není divu, že orientovat se v té spleti dokáží leda jen morousovití milovníci starých archivů. Z této přehlídky historických osobností se vymyká až Judita Durynská, choť našeho druhého, ještě nikoliv dědičného krále Vladislava II. „Ejhle, skutky vaše, drahá naše Judito, nejslavnější a nejjasnější královno Čech, ukazují, jak jste moudrá, šlechetná a horlivá,“ píše o ní tehdejší kronikář Vincentius. O jaké skutky že se to jedná? O nic menšího než o stavbu prvního kamenného mostu v Praze. Judita, prý inspirovaná kamenným mostem v bavorském Řezně, kázala v české metropoli zbudovat dílo obdobné. Ale, upřímně řečeno, kam se hrabal řezenský most na ten Juditin. Vždyť byl 514 metrů dlouhý a měl celkem 21 oblouků. Na svém místě vydržel až do roku 1342, kdy ho strhlo nakupení ledových ker při povodni a Karel IV. byl pak nucen nechat postavit most nový.

Judita bohužel sice proslula jako stavitelka mostu, ale nikoliv aktérka milostných avantýr, a proto se o ní v této knize zmiňuji jen okrajově. Na ty pravé, bulvárně šťavnaté příběhy lásky si musíme počkat až do doby dědičných přemyslovských králů. Nemohu však zaručit, zda to budou vždy lásky tajné. S nimi je totiž potíž. Letopisci o nich dílem buď nevěděli, nebo raději pomlčeli. Už z toho důvodu, že by se mohli znelíbit panovníkovi, což by pro ně asi mělo osudné následky. A tak se musíme leckdy spokojit alespoň s náznaky. Nuže, ponořme se do hlubin času a vydolujme odtud ta ryzí zrnka poutavých příběhů, které potěší naše zhýčkaná srdce.

PŘÍBĚH PRVNÍ:

JAK SE ROZVÁDÍ KRÁL

Vyhnanec jménem Přemysl

Někdy v roce 1173, z dobrých důvodů předpokládám, že to bylo na podzim, zabouchal na bránu míšeňského hradu jeden mladý jezdec. Když mu strážce brány, nebo snad dokonce kastelán otevřel, sebevědomě požádal, aby ho ihned uvedl k míšeňskému markraběti Otovi řečenému Bohatý. „To by mohl chtít každý,“ opáčil zřejmě strážce nebo sám kastelán a nijak se neměl k tomu, aby vyhověl přání toho sebevědomého mladíka, který podle rozedraného oděvu vypadal, že má tuze hluboko do kapsy. Jaké však bylo jeho překvapení, když neznámý cizinec prohlásil: „Jmenuji se Přemysl a jsem synem českého krále Vladislava II. a královny Judity!“ Není známo, zda měl také odpovídající doprovod. Nějakou malou družinu zřejmě nepostrádal. Královští potomci se nevydávali na cesty sami bez jakéhokoliv doprovodu, a to ani tehdy, pokud byli, jako náš Přemysl, vyhnanci z vlastní země. Ptáte se, jak se mohlo stát, že královský synek musel opustit svou vlast? To bylo tak…

Kdyby se v Čechách důsledně dodržoval stařešinský zákon, tedy pravidlo, že na knížecí stolec usedne vždy nejstarší příslušník vládnoucího rodu, asi by se Vladislav II. nikdy vládcem nestal. Předcházející panovník Soběslav I. vyslovil před svou smrtí v roce 1140 přání, aby po něm panoval v Čechách jeho syn Vladislav, byť nejstarším žijícím Přemyslovcem byl Konrád II. Znojemský. Ten měl tudíž na knížecí stolec jaksi zákonný nárok. Jenže čeští předáci, kteří se po Soběslavově pohřbu sešli na Vyšehradě, nevyhověli ani mrtvému knížeti, ani liteře stařešinského zákona. V Čechách se už odjakživa kličkovalo a intrikovalo, jak se dalo. Jeden z velmožů, jistý Načerat, si vzpomněl na zcela jiného Vladislava, v té době bezmála třicetiletého Soběslavova synovce. Tento Přemyslovec byl všeobecně znám svou lehkomyslností a bezstarostností. Nic si zkrátka příliš nepřipouštěl a z ničeho si nedělal těžkou hlavu, ke každému byl přátelský a vstřícný. „To bude kníže podle našeho gusta!“ řekl si Načerat a už si v duchu maloval, jak bude spolu s ostatními velmoži novým knížetem pěkně manipulovat. O svém kandidátovi pak přesvědčil i ostatní a nakonec se všichni předáci právě na tomto Vladislavovi shodli. Později sice své volby litovali, ale už bylo pozdě.

Kníže Vladislav II. se oženil s Gertrudou Babenberskou, dcerou Leopolda III. Rakouského. Měli spolu syny Bedřicha, Svatopluka a Vojtěcha, budoucího arcibiskupa v Salcburku, a dceru Anežku. Gertruda zemřela už v roce 1150 a Vladislav II. se o tři léta později oženil znovu. Tentokrát se jeho chotí stala Judita Durynská, dcera durynského markraběte Ludvíka I. Podle slov kronikáře to byla „paní vzrůstem i krásou nad všechnu myslitelnou ušlechtilost podoby lidské vynikající, tak jako by byla spíše rostenkou bohů, vznešená rodem a nadmíru počestná a co nejlépe v latinské řeči i písmu vzdělaná“. S Juditou měl Vladislav II. syny Přemysla, o němž si povídáme, a Vladislava Jindřicha a dceru Richsu.

Oproti původnímu očekávání českých předáků projevil Vladislav II. po nástupu na knížecí stolec nečekanou ráznost. Někdejší důvěrníky předcházejícího vládce nahradil svými lidmi a Soběslavův nejstarší syn Vladislav v obavě o svůj život raději utekl do Uher. Nový kníže rozpoutal v pravém slova smyslu teror proti všem předpokládaným protivníkům. Podle kronikářské zprávy z roku 1141 „mnoho lidí po celé zemi české bylo zvěšeno na šibenicích…“. Za této situace dokonce i někdejší Vladislavův navrhovatel velmož Načerat přeběhl ke Konrádovi II. Znojemskému, který se hlásil o své právo na trůn. Na jaře 1142 vyrazil Konrád se silným vojskem z Moravy do Čech, u Čáslavi porazil Vladislava II. a oblehl Prahu. V nebezpečné situaci se českému knížeti podařilo uprchnout a požádat o pomoc římskoněmeckého krále Konráda III. Pražský hrad zatím statečně hájil Vladislavův mladší bratr Děpolt I. Měl přitom skutečně namále, vždyť při obléhání vyhořela i bazilika sv. Víta. Teprve vyžádaný zásah říšského vojska v čele s Konrádem III. donutil obléhatele v čele s Konrádem II. Znojemským, aby se stáhli zpátky na Moravu.

V následujícím roce pak na Moravu vpadla trestná výprava Vladislava II. a zpustošila území údělných Přemyslovců. Papežský legát biskup Guido však zprostředkoval mezi českým knížetem a jeho příbuznými vzájemné usmíření. Pouze s odbojným Konrádem II. měl Vladislav i nadále problémy. Na podzim 1146 proto český kníže oblehl jeho hrad Znojmo, ale tentokrát Konrád včas utekl k římskoněmeckému králi Konrádovi III. Teprve na královu přímluvu vrátil Vladislav II. Konrádovi II. jeho znojemský úděl a on za to rezignoval na své nároky na český trůn.

V květnu 1147 vyrazil český kníže Vladislav II. po boku francouzského krále Ludvíka VI., římskoněmeckého krále Konráda III. a dalších křesťanských panovníků a velmožů na druhou křížovou výpravu do Svaté země. České knížectví zatím svěřil do správy svému mladšímu bratru Děpoltovi I. Výprava však do Palestiny pro různé obtíže vůbec nedorazila. Vladislav II. se na zpáteční cestě v Konstantinopoli setkal s byzantským císařem Manuelem I. a na Kyjevské Rusi navázal přátelské styky s tamním knížetem Izjaslavem II. Mstislavičem. Vladislavovy nepřítomnosti v zemi zatím využil Soběslav II., další ze synů knížete Soběslava I., který žil v cizině. Ve snaze zmocnit se trůnu vpadl v létě 1147 s malým vojskem do Čech, ale Děpolt I. ho u Zdic zajal a uvěznil na hradě Přimda.

Po smrti Konráda III. v roce 1152 byl novým římskoněmeckým králem zvolen Fridrich I. Barbarossa. Už tři roky nato vyrazil do Říma, kde byl korunován císařem. Severoitalský Milán se však proti novému císaři postavil a Barbarossa hledal spojence, který by mu pomohl město pokořit. V červnu 1156 se ve Würzburgu obrátil s žádostí o podporu na českého knížete Vladislava II. a slíbil mu za to královský titul. Dva roky nato byl 11. ledna 1158 na říšském sněmu v Řezně Vladislav II. jako druhý český vládce skutečně prohlášen králem, byť zatím ještě nikoliv dědičným. Poté se svým vojskem osobně doprovázel císaře na tažení proti Milánu. Češi se přitom mimořádně vyznamenali a jako první z celé císařské armády přešli řeku Addu. V bojích vynikl chrabrostí sám český panovník. Jak je zaznamenáno v Letopise tzv. kanovníka vyšehradského, „Vladislav, král český, skvoucí se ve svém odění, útočí se svým vojskem na první šik Milánských, probodl veskrz kopím samotného jejich vůdce a praporečníka Dacia, ten proboden tam padl… Od hodiny večerní až do ranního svítání trvá bitva. Milánští poraženi couvají za hradby, když jich bylo mnoho zabito a zajato…“ První obléhání Milána v roce 1158 sice skončilo smírem, ale 8. září Barbarossa opět vlastnoručně korunoval Vladislava na krále. Český panovník přitom v rámci Svaté říše římské zaujal co do postavení hned druhé místo za císařem.

Češi se zúčastnili i dalších dvou tažení Fridricha Barbarossy proti Milánu, a to v letech 1161 a 1162. Při třetím tažení byl Milán konečně dobyt. Král Vladislav se odtud vrátil ověnčen slávou a s podílem na kořisti ve výši 1 000 hřiven stříbra a zlata. Navíc mu císař podle pověsti zaznamenané v Dalimilově kronice udělil i nový erb. Místo dosavadní černé plaménkové orlice na stříbrném poli získal stříbrného lva na červeném poli. Ve skutečnosti však ještě Vladislavův syn a hrdina našeho vypravování Přemysl používal v erbu plaménkovou orlici, někdy chybně nazývanou také svatováclavská. „Historicky je lev ve štítě doložen poprvé až na pečeti markraběte moravského Vladislava Jindřicha, připojené k listině ze dne 31. prosince 1213,“ uvádí heraldik a historik Milan Buben. „Tato pečeť nese obraz jezdce vlevo obráceného, který v pravici drží praporec a v levici štít se lvem. Poněvadž je jezdec zobrazen z pravé strany, je viditelná jen polovina štítu, který drží před svou hrudí. A nelze tedy říci, má-li lev dva ocasy, či jen jeden. Údajné rozhojnění ocasů českého lva z jednoho na dva se dostalo podle rukopisu oseckého kláštera Přemyslu Otakarovi I. v roce 1204 od římskoněmeckého císaře Oty IV. za pomoc při vojenském pokoření odbojných Sasů. Nesporné vyobrazení dvouocasého lva vidíme teprve roku 1247 na pečetích kralevice Přemysla, syna krále Václava I., potomního krále Přemysla Otakara II.“

Jenže i mazaný a úspěšný král Vladislav II. se dopustil osudové chyby. Dobře si pamatoval, jak čeští předáci nevyhověli přání jeho předchůdce Soběslava I., aby po něm na knížecí stolec usedl jeho syn. „Poučen těmito zkušenostmi, volil král Vladislav jinou, zdánlivě schůdnější cestu,“ vysvětluje historik profesor Josef Žemlička. „Stará práva šlechty jednoduše obešel a císaře Barbarossu postavil před hotovou věc. Koncem roku 1172 rezignoval ve prospěch syna Bedřicha, který si předtím odbýval vladařský křest na Moravě. O volební shromáždění a souhlas ,všech Čechů‘ se pranic nestaral. Vedlejší větve Přemyslovců, včetně synů Soběslava I., tím z nástupnictví vyloučil. Spoléhal, že česká šlechta se s takovým opatřením postupně smíří a císař nebude klást překážky.“

Vladislav si představoval, že bude k stáru žít se svou chotí Juditou v pohodlné rezidenci ve Strahovském klášteře, který spolu s olomouckým biskupem Jindřichem Zdíkem před časem sám založil. V klášterním kostele Nanebevzetí Panny Marie byla ostatně pohřbena jeho první manželka Gertruda. Myslel i na své zaopatření na stáří, které mu měly zajistit příjmy z panství Budyně nad Ohří. Jenže jaksi podcenil jak císaře Fridricha Barbarossu, tak i své přemyslovské příbuzné a domácí šlechtu. Sotva si Bedřich stačil kamenný knížecí stolec uprostřed Pražského hradu vyzkoušet, hned mu to spočítali. Na císařském dvoře se už dvacet let zdržoval jeden ze synů Soběslava I. Oldřich, který nyní požádal císaře o tento knížecí stolec. Podle letopisce mu prý Fridrich Barbarossa odpověděl následovně: „Když král Vladislav byl v plné síle a stačil na správu země, nechtěli jsme tě vyslyšet pro staré jeho přátelství, i proto, že jsme mu dali slovo, nyní však, když onemocněl a dobrovolně odstoupil a bez porady s námi k naší křivdě dosadil svého syna, bez porušení našeho daného slova najdeme cestu, jak i tobě bude učiněno zadost.“

Na říšském sněmu konaném v září 1173 v Hermsdorfu pak Barbarossa prohlásil Bedřicha za sesazeného a předal vládu nad Čechami právě Oldřichovi. Ten se jí ihned vzdal ve prospěch svého staršího bratra Soběslava II., který byl na císařův příkaz propuštěn z vězení na hradě Přimda. Bedřich musel samozřejmě balit kufry a s ním bohužel i jeho otec, bývalý král Vladislav, kterého místo strahovského výminku čekal exil na dědičném panství jeho ženy Judity v Meerane v Durynsku.

Čeští velmoži si na císařovo zasahování do českých záležitostí nijak nestěžovali. Naopak se se škodolibostí sobě vlastní potutelně těšili z toho, že tomu Vladislavovi, který obešel jejich právo volby, někdo vypustil rybník. Ne nadarmo se v Čechách říkává, že ničím neuděláte sousedovi větší radost, než když vám uteče žena a vyhoří dům. Za takových okolností se musel pakovat i Vladislavův nejstarší syn z druhého manželství Přemysl. Doma pro něj rozhodně nebylo příliš bezpečno. Být synem vyhnaného krále a nevlastním bratrem svrženého knížete, to byl v těch časech přímo poukaz na malér. A tak se ocitl před míšeňským hradem a v duchu spoléhal na to, že zde vládnoucí Wettinové, kteří byli ostatně s Přemyslovci spřízněni, mu v tíživé osobní situaci podají pomocnou ruku. Ukázalo se, že se nespoléhal marně. Markraběte Otu Bohatého, k němuž byl nakonec přece jen uveden, sice přivedl trochu do rozpaků, zato jeho dcera Adléta měla zřejmě od prvního pohledu jasno. „Toho mládence chci a nikoho jiného!“ říkala si v duchu, sotva pohledného a svalnatého Přemysla spatřila.

Přednosti markraběcí dcery

Potíž spočívala v tom, že Adléta, stejně jako ostatní na míšeňském hradě, nedokázala vyslovit Přemyslovo jméno. To zatracené české „ř“ dělalo všem Míšeňanům potíže. A tak se z Přemysla stal Otakar a pod tímto jménem je znám on i jeho ještě slavnější vnuk v německých zemích. My se spokojujeme s tím, že máme Přemysla Otakara I. a Přemysla Otakara II. Pravda, erudovaní historikové nás sice v poslední době opravují a nutí psát římskou číslici už za prvním jménem, jako staromilec se však držím možná chybného, nicméně zaběhnutého pravidla.

Jak se vlastně Adléta sblížila s Přemyslem Otakarem? Zřejmě na tom nebylo zase až tak nic divného. Dva mladí lidé přibližně stejného věku k sobě pod jednou střechou jistě brzy přilnuli. Iniciativa zřejmě vzešla z Adlétiny strany, protože Přemysl Otakar jako pouhý vyhnanec z domova si patrně dával pozor, aby si svého hostitele míšeňského markraběte něčím neznepřátelil. Ota Bohatý měl se svou dcerou jistě zcela jiné plány. Především ji chtěl výhodně provdat za muže jemu postavením a majetkem alespoň rovného. Ne náhodou připomíná jistý Albrecht von Eybs ve své Norimberské knize o manželství z roku 1472, že „manželství je potřebná a blahodárná věc, díky němu se budují, zmnožují a udržují pozemky, pole a domy, díky němu jsou zapomenuty a zastaveny leckteré spory a nepřátelství, vznikají dobrá přátelství a příbuzenské vztahy mezi cizími osobami a zvěčňuje se celé lidské pokolení.“ Kým však byl v očích míšeňského markraběte Přemysl Otakar? Leda tak kádrovou rezervou pro případ, že se to v Čechách otočí. Ničím víc.

Přemysl Otakar měl zatím v míšeňském vyhnanství dost času na přemítání o vlastním osudu a jistě také na to, aby si mohl podrobněji všimnout předností markraběcí dcery Adléty. Dlouhá chvíle někdy dokáže pravé divy, a tak by nás nemělo překvapit, že se ti dva do sebe zahleděli a slíbili si, že se vezmou. Jenže s něčím takovým nebylo tehdy možné jen tak přijít k rodičům. Což o to, Přemysl už byl zřejmě sirotek, ale Adlétin tatík byl až příliš živý a nedokázal si ani v tom nejdivočejším snu představit, že by se jeho dceruška vdala z lásky za nějakého chudého přivandrovalce. Takové věci se tehdy stávaly leda v pohádkách.

Když za ním Adléta přišla a se sebejistotou svého mládí prohlásila, že si chce vzít toho Otakara, asi se pořádně rozčílil a prohlásil: „Ten? Takový nýmand a pán z Nemanic? Jdi mi z očí, nehodná dcero! Nechci tě tady ani vidět!“ Možná to řekl ještě ostřeji. A k tomu výhružně dodal: „Nic nedostaneš. Žádné věno nebude! Až to uslyší ten tvůj Otakar, jistě sklapne a nechá tě být.“

Přemysl Otakar však měl svou hrdost, což později mnohokrát osvědčil. „Však já tomu markraběti jednou ukážu!“ pomyslel si a v duchu už snil o tom, jak se stane pánem Čech jen proto, aby to tomu nafoukanému Wettinovi natřel. Právě tenhle odpor míšeňského markraběte zřejmě nabudil jeho ctižádost do obrátek. Však ještě uvidíme. A tak svatba byla. Chudičká, jaksi nahonem, a možná dokonce tajná. Slavný historik František Palacký píše, že se odbyla „bez vědomí a svolení obapolného příbuzenstva, jakož i bez svatebních smluv“. Josef Žemlička k tomu dodává: „Rodiče Adléty původně nepřáli lásce své dcery k psanci, byť synu někdejšího krále. Mladí lidé však nakonec svoji vůli prosadili, třebaže sám sňatek asi nesplňoval všechny náležitosti.“ Další ze soudobých historiků Jaroslav Čechura dokonce v této souvislosti tvrdí: „Je možné, že Přemysl Adlétu unesl, podobně jako kdysi Břetislav Jitku, ale doloženo to není.“ Troufnu si namítnout, že spíše než o únos se mohlo jednat o společný útěk obou mladých lidí.

Podle Žemličkova odhadu došlo ke sňatku snad v letech 1178 až 1180. Ovšem vzhledem k tomu, že Přemysl se v Míšni objevil už v roce 1173, není možné vyloučit ani dřívější termín sňatku. Ze strany Adléty, která byla nepochybně iniciátorkou vzájemného sblížení, se patrně jednalo o lásku takříkajíc na první pohled a dovolím si pochybovat, že by se sňatkem, pokud byl Přemysl svolný, otálela tak dlouho. Možné je ovšem ještě jedno vysvětlení. Adléta byla v době Přemyslova příjezdu do Míšně ještě děcko, sice už v pubertě, ale přece jen děcko. Vášnivý vztah mezi ní a vyhnancem z Čech tedy mohl propuknout až o pár let později.

Vzhledem k tomu, že v době Přemyslova příjezdu byl jeho nevlastní bratr Bedřich samotným císařem Fridrichem Barbarossou sesazen z knížecího stolce, ocitl se míšeňský markrabě Ota v krajně choulostivé situaci. Kdyby oficiálně podpořil sňatek své dcery s Přemyslem, riskoval by nepřízeň císaře a k tomu zřejmě neměl odvahu. Zabránit mu však nedokázal. Možná se přitom utěšoval, že Přemysl konec konců přece pochází z panovnické dynastie, takže zase není pro jeho dceru až tak nejhorší partií. Sám Přemysl Otakar mohl uvažovat podobně. O půvabech jeho nevěsty Adléty sice nic nevíme, kronikáři o nich nehovoří, Wettinové nicméně patřili mezi přední říšské rody a příbuzenským spojením s nimi mohly jeho naděje na český knížecí stolec jedině vzrůstat.

Na další závažný moment související s datem sňatku Adléty a Přemysla upozorňuje ve své knize Radostný úděl vdovský historička Gabriela V. Šarochová. Právě v roce 1178 se totiž v Čechách znovu ujal vlády Přemyslův nevlastní bratr Bedřich. „Vyhlídky dosavadního vyhnance žijícího z wettinské milosti se tím natolik zlepšily, že míšeňský vládce Ota Bohatý sňatku své dcery již nebránil.“ Jenže tohle tvrzení je v naprostém rozporu se skutečností, že se Adléta vdávala takřka tajně proti vůli rodičů a do manželství vstupovala bez věna.

Nesmíme zapomenout ani na další důležitý historický fakt. Adlétin bratr a dědic a následník Oty Bohatého Albrecht byl zřejmě s Přemyslem Otakarem tuze zadobře a sňatku své sestry zjevně přál. Právě toto přátelství patrně vedlo k dalšímu sňatkovému propojení Wettinů s Přemyslovci, když se Albrecht v roce 1186 oženil s Žofií, dcerou Přemyslova nevlastního bratra a v té době opět českého knížete Bedřicha.

Obsah

ÚVOD

PŘÍBĚH PRVNÍ:

JAK SE ROZVÁDÍ KRÁL

Vyhnanec jménem Přemysl

Přednosti markraběcí dcery

Ve válkách o knížecí stolec

Jsem králem, už tě nechci!

Nevěsta z Uher

Biskup to zařídí

Všechno pro královskou korunu

Adléta definitivně odchází z Prahy

PŘÍBĚH DRUHÝ:

OSUD KRÁLOVY MILENKY

Svatba s „babičkou“

Anežka řečená Palceřík

Druhá svatba

PŘÍBĚH TŘETÍ:

ROMÁN KUNHUTY A ZÁVIŠE

Žár královské lásky?

Osudový milenec

Závišova sláva a pád

PŘÍBĚH ČTVRTÝ:

SOUBOJ DVOU ELIŠEK

Dvojnásobná královna vdova

Útěk za ženichem

Úklady a lásky

Smrt všechno srovná

PŘÍBĚH PÁTÝ:

SŇATKY OTCE VLASTI

Erotoman Karel?

Po pohřbu svatba

Milovaná císařovna

Panovnice, která lámala meče

PŘÍBĚH ŠESTÝ:

DVA ROZDÍLNÍ BRATŘI

Noční tragédie na Karlštejně

Královna a lazebnice

Homosexuál na trůně?

Tchyně vražednice

Spal Zikmund se svou švagrovou?

Spiknutí krásné alchymistky

PŘÍBĚH SEDMÝ:

KRÁL DOBŘE BYL BIGAMISTA

Raději kramářku než princeznu

Svatební noc se nekonala

Milovaná královna Anna

Výběr z literatury